Справа № 200/2995/23
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2023-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року Справа№200/2995/23

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, 84122)

про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління ПФУ в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 сум пенсії за минулий час, починаючи з 01.03.2015;

- зобов`язати Головне управління ПФУ в Донецькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком, починаючи з 01.03.2015, з проведенням її індексації та нарахуванням компенсації втрати частини доходів згідно із Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", виплату якої здійснити одноразовим платежем, з урахуванням фактично проведених виплат у рахунок неотриманої пенсії.

27 червня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

11 липня 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в її задоволенні.

Дослідивши матеріали адміністративної справи суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії № НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 27.12.2022 року № 1: АДРЕСА_2 .

Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи та перебуває на обліку за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05.12.2022 року № 1216-, виданою Управлінням соціального захисту населення Павлоградської міської ради.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області як одержувач пенсії за віком, яку призначено на пільгових умовах відповідно до частини третьої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV, з 2 червня 2010 року.

Згідно вироку Селидівського міського суду Донецької області 12.11.2013 у справі № 543/628/12 позивача було засуджено до 11 років позбавлення волі. На виконання зазначеного вироку з 19.11.2011 позивач відбував покарання у пенітенціарних закладах, зокрема в Макіївській ВК, розташованій на території, яка з 2014 року є тимчасово окупованою. Після відбуття покарання 18 листопада 2022 року позивача звільнено із Макіївської ВК, на підтвердження чого видано довідку про звільнення № 57289.

Після відбуття покарання, 27 грудня 2022 року позивач звернувся до органу ПФУ із заявою про поновлення виплати пенсії. Виплату пенсії було поновлено з 26 грудня 2019 року, але не з дати припинення її виплати.

Згідно листа ГУ ПФУ в Донецькій області від 08.02.2023 №1842-939/ П-02/В-0500/23 у 2015 році позивачу припинено виплату пенсії, у зв`язку з тривалою неоплатою.

05.04.2023 через особистий кабінет на вебпорталі електронних послуг ПФУ позивачем подано заяву про виплату пенсії за минулий час, починаючи з дати припинення виплати (реєстраційний номер ВЕБ-05001-Ф-С-23-066998), до якої, на підтвердження відсутності вини в неотриманні пенсії за минулий час, крім довідки про звільнення, відповідачеві надано також копію судового вироку та відповідь Селидівського міського суду про запобіжний захід.

Проте, листом від 04.05.2023 №8029-7054/П-02/8-0500/23 відповідач повідомив, що статтею 46 Закону № 1058 визначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Позивач звернувся за поновленням виплати пенсії 27.12.2022, отже, поновлення виплати пенсії здійснено з 26.12.2019, виплата поточної пенсії здійснюється з лютого 2023 року, заборгованість з пенсії виплачується відповідно до статті 46 Закону № 1058.

На звернення позивача через вебпортал від 25.05.2023 № ВЕБ-05001-Ф-С-23-113266 листом 21.06.2556/П-02/8-0500/23 відповідач повідомив позивача, що електронна пенсійна справа позивача містить розпорядження про припинення виплати пенсії з 01.03.2015 та поновлення виплати пенсії з 26.12.2019 відповідно до статті 46 Закону 1058 (на підставі заяви № 3598 від 27.12.2022), при цьому жодним нормативним документом не передбачено надання пенсіонеру рішення про припинення/поновлення виплати пенсії. Розмір пенсії з 26.12.2019 - 10162,46 грн, з 01.05.2020 - 11280,33 грн, з 01.03.2021 - 12521,16 грн, з 01.03.2022 - 14274,12 грн. Виплату пенсії розпочато з лютого 2023 року. У лютому 2023 року сплачено частину суми неотриманої пенсії за 12 місяців, решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії, як передбачено статтею 46 Закону 1058. Заборгованість з пенсії складає 232094,35 грн.

Позивач таку позицію відповідача вважає є безпідставною, а дії відповідача щодо невиплати пенсії за минулий час з моменту припинення виплати пенсії розцінюються ним як втручання в його право власності, оскільки згідно з вимогами статті 48-1 Закону № 1058-IV (у редакції Закону № 1492-VIII від 07.09.2016) виплата особам, засудженим до обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, призначених пенсій здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на рахунок установи за місцем відбування покарання, тому обов`язок стосовно здійснення виплати пенсії засудженим особам законодавцем покладено на територіальні органи Пенсійного фонду України.

Проте, здійснення цього обов`язку щодо позивача було припинено органами Пенсійного фонду України з 01 березня 2015 року, про що зазначає відповідач у листі від 21.06.2023 № 11551-10556/П-02/В-0500/23.

Поряд з цим, ст. 49 Закону № 1058-IV визначено вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду, при цьому, така підстава, як засудження особи до позбавлення волі на певний строк та відбуття покарання, у вказаному переліку відсутня.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 (справа №243/6391/17) дійшов висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З огляду на викладене, позивач вважає, що неотримання пенсії під час відбування покарання є наслідком невиконання органами ПФУ зобов`язань щодо виплати пенсії позивачу, установлених Законом № 1058-IV, що виключає щодо позивача висновок про неотримання пенсії з власної вини.

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України Донецької області, зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: 84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, організаційно-правова форма - орган державної влади.

Відповідач проти задоволення адміністративного позову заперечує та зазначає, що положеннями ст. 49 Закону 1058 передбачено, що у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється.

Відповідно до п. 3 ст. 47 Закону 1058, під час перебування пенсіонера в місцях позбавлення волі виплата призначеної йому пенсії здійснюється на загальних підставах у порядку, встановленому законодавством.

У липні 2015 року рішенням територіального органу Пенсійного фонду України (в даному випадку Управління Пенсійного фонду України в Волноваському районі) виплату пенсії призупинено у зв`язку з тривалою неоплатою. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою ст. 35 та ст. 46 цього закону.

Положеннями ст. 46 Закону 1058, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

У січні 2023 року на підставі заяви від 27.12.2022 №3598 позивачу поновлено виплату пенсії з 26.12.2019.

Відповідно до п.15 Порядку №365 передбачено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Пенсійне забезпечення внутрішньо переміщених осіб здійснюється згідно з чинним законодавством, у тому числі з урахуванням вимог Закону України від 20.10.2014 №1706 «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (зі змінами) (далі - Постанова №637). Передбачений Постановою № 637 окремий порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165.

Відповідно до Порядку №1165 пенсійні виплати за минулий період проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів Державного бюджету України на відповідний рік.

Стосовно компенсації втрати частини доходу, відповідач зазначив, що системний аналіз приписів законодавства, що регулює це питання, дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. При цьому, виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. Разом з тим, право позивача на отримання компенсації за несвоєчасну виплату пенсії може буде порушеним після виплати заборгованості за відповідний період та лише за умови порушення строків виплати, а також, за умови не виплати компенсації у тому ж місяці.

З наданих позивачем доказів суд встановив наступне.

Вироком Селидівського міського суду Донецької області від 12.11.2013 року у справі № 543/628/12, який набрав законної сили 28.11.2013 року, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 11 років. Строк покарання обчислювати з 19.11.2011 року.

Згідно довідки про звільнення № 57289 частина «Б», виданої «ГБУ «Макеевская ИК ГСИН МЮ так званої «днр»», ОСОБА_1 відбував покарання з 19.11.2011 року по 18.11.2022 року та звільнений за закінченням терміну покарання.

На запит адвоката Малюк М.В. від 03.04.2023 року Селидівський міський суд Донецької області листом від 03.04.2023 року №/3111/2023 повідомив її, що згідно постанови Селидівського міського суду Донецької області від 22.11.2011 року за номером справи 4-156-2011 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді взяття під варту в слідчому ізоляторі м. Донецька.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, дата початку та обставини припинення виплати пенсії позивачу, а також відмова відповідача відновити виплату пенсії від дати припинення її виплати через покладення на позивача вини щодо неотримання пенсії за цій період, підтверджуються відповідачем та відповідними доказами, а тому це не викликає у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Вирішуючи спірні правовідносини по суті суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (надалі - Закон №1058-IV), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку […].

Особи, які добровільно сплачували страхові внески в порядку та розмірах, встановлених законом, до солідарної системи та/або накопичувальної системи пенсійного страхування, мають право на умовах, визначених цим Законом, на отримання пенсії і соціальних послуг за рахунок коштів Пенсійного фонду та/або на отримання довічної пенсії чи одноразової виплати за рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; […].

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону №1058-IV, пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 47 Закону №1058-IV, пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Під час перебування пенсіонера в місцях позбавлення волі виплата призначеної йому пенсії здійснюється на загальних підставах у порядку, встановленому законодавством.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 07 вересня 2016 року № 1492-VIII, який набрав чинності 08.10.2016, Закон №1058-IV доповнено ст. 48-1, згідно якої виплата особам, засудженим до обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, призначених пенсій здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на рахунок установи за місцем відбування покарання.

Із пенсій засуджених до обмеження волі або позбавлення волі на певний строк відшкодовуються витрати на їх утримання в установах виконання покарань в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому не менш як 50 відсотків пенсії зараховуються установою за місцем відбування покарання на особовий рахунок засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 8, ч.ч. 1, 2 ст. 122 Кримінально-виконавчого Кодексу України від 11 липня 2003 року № 1129-IV в редакції чинній станом на 01.03.2015 року, засуджені мають право на соціальне забезпечення, у тому числі й на оформлення пенсій, відповідно до законів України.

Засуджені мають право на загальних підставах на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії засудженим за наявності відповідного права мають призначатися органами Пенсійного фонду України за місцем відбування покарання.

Особи, яким до відбування покарання призначена пенсія, підлягають державному пенсійному забезпеченню на загальних підставах.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 07 вересня 2016 року № 1492-VIII також доповнено Кримінально-виконавчий Кодекс України статтею 60-1, згідно ч.ч. 1-4 якої встановлено, що засуджені до обмеження волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Засуджені мають право на загальних підставах на призначення та отримання пенсії за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законодавством про пенсійне забезпечення.

Пенсії засудженим за наявності відповідного права призначаються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем відбування покарання.

Виплата особам, засудженим до обмеження волі, призначених пенсій здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на рахунок установи за місцем відбування покарання.

Відповідно до ст. 46 №1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Поряд з цим, спірні правовідносини виникли в березні 2015 року на тлі тимчасової окупації частини території Донецької та Луганської областей російською федерацією.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» від 7 листопада 2014 р. № 595 (надалі - Постанова № 509), затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, що додається, а також постановлено:

- Міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям забезпечити: до 1 грудня 2014 р. переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі; невідкладне інформування Міністерства фінансів про зміну місцезнаходження бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, які переміщені з тимчасово неконтрольованої території.

- Міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам місцевих державних адміністрацій і керівникам бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, забезпечити у місячний строк з дня набрання чинності цією постановою внесення змін до штатних розписів, кошторисів (планів використання бюджетних коштів) та до статутів (інших установчих документів) установ, підприємств та організацій, які на момент набрання чинності цією постановою переміщені з тимчасово неконтрольованої території, з урахуванням зміни чисельності працівників та наявних умов для здійснення їх функцій.

Згідно п.п. 2, 8 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, затвердженого Постановою № 509, у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296), пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати.

Водночас, постановою Окружного адміністративного суд міста Києва від 11.02.2015 року у справі № 826/18826/14 (набрала законної сили 02 квітня 2015 року) визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 595.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (надалі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1706-VII, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 4 Закону № 1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 7 Закону № 1706-VII встановлено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Також, ст. 14 Закону № 1706-VII визначає, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Порядок припинення та поновлення виплати пенсії визначений нормами статті 49 Закону № 1058-IV. Так, згідно з положеннями частини першої зазначеною статті виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється якщо:

- пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

- на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

- у разі смерті пенсіонера;

- у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

- в інших випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, підтверджено наявними матеріалами справи та не спростовано відповідачем, що всупереч зазначеним вимогам чинного законодавства, відповідного рішення про припинення виплати у спірний період пенсії позивачу управлінням не приймалось.

Поряд з цим, відповідач зазначає, що виплату пенсії позивачу припинено з 01.03.2015 року у зв`язку з її неотриманням (згідно відзиву), право на отримання пенсії позивачем не заперечується.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» від 5 листопада 2014 р. № 637 в її першій редакції установлено, що: призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296).

Зазначені виплати, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою, здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 31 грудня 2014 р. такої довідки.

В подальшому низкою постанов Кабінету Міністрів України було встановлено ряд додаткових умов щодо виплати пенсії особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, зокрема і щодо виплати пенсії в установах Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" та з використанням його платіжних пристроїв.

З матеріалів адміністративної справи суд встановив, що позивач відбував покарання в установі виконання покарань, що територіально розташована в м. Макіївка Донецької області.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до яких належить.

В редакції чинній на момент його затвердження до означеного переліку було віднесено м. Макіївка Донецької області.

В редакції чинній на теперішній час до означеного переліку віднесено Донецький район Донецької області (з адміністративним центром у місті Донецьк), який утворено Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX, у складі територій Амвросіївської міської, Донецької міської, Іловайської міської, Макіївської міської, Харцизької міської, Ясинуватської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, на території м. Макіївка з листопада 2014 року органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень.

Згідно інформації розміщеній на сайті Міністерства юстиції України в розділі «Новини» 23.11.2017 року (https://minjust.gov.ua/news/ministry/denis-chernishov-ustanovi-vikonannya-pokaran-v-donetskiy-ta-luganskiy-oblastyah-pid-yurisdiktsieyu-ukraini-zabezpecheni-vsim-neobhidnim), «Міністерство юстиції України продовжує відстежувати долю засуджених та ув`язнених українських громадян на тимчасово окупованих територіях. Ще починаючи з березня 2014 установи виконання покарань та слідчі ізолятори на території Автономної Республіки Крим, а з 1 грудня 2014 на частині Донецької та Луганської областей, окупованій проросійськими сепаратистами, припинили зв`язок з ДПтС. Загалом на непідконтрольній українській владі території залишилося 34 установки пенітенціарної системи: в АР Крим - 5 з 5 установ; у Донецькій області - 14 із 20 установ; у Луганській області - 15 із 16 установ».

В рамках реалізації Проекту Ради Європи «Посилення захисту прав людини внутрішньо переміщених осіб в Україні» Експертний центр з прав людини та Управління нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру у місцях несвободи Генеральної прокуратури України в 2017 році опублікували Звіт за результатами пілотного дослідження стану забезпечення основоположних прав та свобод осіб, що відбувають, або відбували покарання на тимчасово окупованій території Донецької та Луганської областей, в якому зокрема, було звернуто увагу на те, що «04 листопада 2014 року Рада національної безпеки і оборони України прийняла рішення «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», яке введене в дію Указом Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014ю.

Відповідно до зазначеного рішення Міністерство юстиції України було зобов`язано: невідкладно вжити заходів для забезпечення переміщення органів і установ Державної кримінально-виконавчої служби України, засуджених та осіб, узятих під варту, з окремих територій у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях до інших регіонів України; внести пропозиції щодо амністії осіб, які відбувають покарання в цих установах і засуджені за злочини невеликої та середньої тяжкості.

Разом з тим станом на листопад 2017 року, тобто за три роки з моменту вступу цього рішення РНБО в дію, згадані заходи так і не було реалізовано. Контакт з пенітенціарними закладами на непідконтрольній території був повністю втрачений.

[…]

Крім того, в пенітенціарних закладах на тимчасово непідконтрольній території Донецької та Луганської областей, за свідченнями осіб, які відбували покарання, та рідних осіб, які продовжують відбувати там покарання мають місце такі факти порушень прав засуджених: застосування примусової безоплатної праці, примус до понаднормової праці; неналежне та незадовільне харчування засуджених; переслідування за проукраїнську позицію; відсутність механізму та фактичної можливості в осіб, які перебувають у місцях несвободи, подання клопотання про переведення для подальшого відбування покарання на територію, підконтрольну Україні тощо.

[…]

Проблемам забезпечення прав цієї категорії в`язнів було присвячено і круглий стіл «Безправні і забуті: громадяни України в місцях несвободи на непідконтрольних Україні територіях», який відбувся 10 липня 2017 року під егідою Комітету Верховної Ради України з питань прав людини, національних меншин і міжнаціональних відносин. За результатами круглого столу Комітетом було ухвалено рекомендації Верховній Раді України та Кабінету Міністрів України, серед яких: членам Постійної делегації ВР України в ПАРЄ посприяти реєстрації запропонованих поправок до проектів Резолюцій, які розглядаються в Парламентській асамблеї Ради Європи і стосуються статусу та становища засуджених осіб, громадян України, які перебувають на не підконтрольній уряду України території та на тимчасово окупованій території АР Крим, зокрема забезпечити просування поправок до Додаткового протоколу до Конвенції про передачу засуджених осіб (1983), які зареєстровані в юридичному комітеті ПАРЄ; створити міжвідомчу робочу групу у складі представників Міністерства закордонних справ, Міністерства юстиції України, Кабінету Міністрів України, Національної поліції, Генеральної прокуратури України, народних депутатів України, громадських організацій з метою розробки дієвого механізму повернення/переведення засуджених українських громадян на підконтрольну уряду України територію та забезпечення їх подальшої ресоціалізації, врегулювання правового статусу засуджених українських громадян, що перебувають на не підконтрольній українському уряду території; Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини звернутись з проханням до Уповноваженого з прав людини Російської Федерації з проханням посприяти у вирішенні питання передання Україні всіх засуджених громадян України для подальшого відбування покарання на території, підконтрольній українській владі.

Водночас станом на 1 листопада 2017 року будь-яка інформація щодо виконання зазначених рекомендацій у загальному доступі відсутня».

За наслідком вказаного звіту складено висновки, згідно яких органи державної влади України не мають жодного контакту з цією категорією в`язнів, не володіють актуальною інформацією щодо їх загальної кількості, стану забезпечення базових прав та свобод. Єдиним джерелом інформації з цих питань є звіти міжнародних та неурядових організацій, а унаслідок відсутності правового регулювання відсутній і будь-який облік цієї категорії осіб з боку МВС, Міністерства соціальної політики України, територіальних установ соціального захисту, Пенсійного фонду України, підрозділів освіти і науки, молоді та спорту тощо. Відсутній також й окремий їх облік як ВПО або ж осіб, які звернулися з метою набуття цього статусу.

Зі свого боку дослідивши низку правових актів, дія яких поширюється на спірні правовідносини суд констатує, що Закон №1058-IV, Закон № 1706-VII, Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509, Постанова Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» від 5 листопада 2014 р. № 637, Постанова Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 8 червня 2016 р. № 365, не встановлюють окремого порядку виплати пенсії для осіб, які відбували (ють) покарання в установах виконання покарань розташованих на тимчасово непідконтрольних територіях, та які були отримувачами пенсії на момент їх окупації.

Виходячи з приписів ст. 47 Закону №1058-IV та ст. 122 Кримінально-виконавчого Кодексу України, виплата пенсії засудженим пенсіонерам станом на 01.03.2015 року здійснювалась на загальних підставах, а з 08.10.2016 року (дата набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 07 вересня 2016 року № 1492-VIII) виплата пенсії засудженим пенсіонерам здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на рахунок установи за місцем відбування покарання.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20.10.2011 року у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Також Європейський суд з прав людини у справі "Лелас проти Хорватії" зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов`язків.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії", "Трґо проти Хорватії").

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини Щокін проти України (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про закон, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі Шпачек s.r.о. проти Чеської Республіки (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic, № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Аналізуючи поняття якість закону, Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі Солдатенко проти України 9№ 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Застосовуючи означені висновки Європейського суду з прав людини, суд в контексті спірних правовідносин, суд констатує, що ст. 49 Закону №1058-IV передбачено підставу для припинення виплати пенсії у разі її неотримання протягом певного періоду, і водночас законодавець не визначив порядку отримання пенсії певною категорією осіб, до якої належить позивач, оскільки станом на теперішній час питання виплати пенсій особам засудженим до позбавлення волі, та які станом на 01.11.2014 року відбували покарання в установах виконання покарань, що залишились на тимчасово непідконтрольній території, законодавчо не врегульовано, питання щодо повернення таких осіб на підконтрольну територію не вирішено.

Суд враховує, що позивач не оскаржує правомірність припинення йому пенсійних виплат в березні 2015 року, спірною в цій справі є позиція відповідача, що неотримання пенсії позивачем відбулось з його вини, що в свою чергу обмежило право позивача на отримання пенсії за весь період її невиплати.

Водночас, в силу обставини, в яких опинився позивач, а саме відбування ним покарання у вигляді позбавлення волі на тимчасово непідконтрольній території, він був позбавлений фактичної можливості отримати належні йому пенсійні виплати з листопада 2014 року до дати закінчення терміну ув`язнення, з підстав, які не залежали від його волевиявлення та на які він не міг вплинути.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини 2 зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

За загальним визначенням вини у правовідносинах, які виникають з деліктів, вина - це психічне ставлення особи до своїх дій або до бездіяльності та їхніх наслідків у формі умислу (особа бажає настання певних наслідків) чи необережності (особа не передбачила наслідків своїх діянь або ставиться до них байдуже).

Відповідачем не надано суду жодного доказу обґрунтованості його доводів, що пенсія позивачем з березня 2015 року не отримувалась ним з його вини.

За таких обставин суд дійшов висновку, що з 01.03.2015 року пенсія позивачем не отримувалась не з його вини, тому у спірних правовідносинах суд вважає неприпустимим перекладення відповідальності за неможливість виплати пенсії засудженому пенсіонеру, який відбуває покарання в пенітенціарній установі на тимчасово непідконтрольній території, з суб`єкта владних повноважень, на якого такий обов`язок покладено законом, на самого пенсіонера.

Враховуючи викладене, адміністративний позов в цій частині підлягає задоволенню.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165, затверджено Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, суд звертає увагу на такі обставини.

Згідно абз. 2 п. 1 названого Порядку, пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.

Пунктом 4 вказаного Порядку визначено, що пенсійні виплати за минулий період згідно з цим Порядком проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абзацом другим пункту 1 цього Порядку, відповідно до бюджетного розпису.

Розмір пенсійної виплати за минулий період отримувачам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, визначається в сумі, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому здійснюється пенсійна виплата за минулий період, але не може бути більшим від належної до виплати отримувачу суми, що обліковується в переліку отримувачів.

У разі недостатності бюджетних призначень для забезпечення пенсійної виплати за минулий період у розмірі, передбаченому абзацом другим цього пункту, виплата проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на пенсійні виплати за минулий період бюджетним призначенням, але не більшій належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів.

За результатами виконання бюджету Пенсійного фонду України за дев`ять місяців відповідного року зазначений в абзаці другому цього пункту розмір пенсійної виплати за минулий період може бути збільшений пропорційно залишку бюджетних призначень, але не може перевищувати належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів.

Таким чином, Порядок №1165 впроваджує додаткові умови виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам за минулий період, які не передбачені ані Конституцією України, ані Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", які є базовими нормативно-правовими актами, приписи яких підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин.

Поряд з цим, в Рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Крім того, преамбулою Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Натомість, відповідно до приписів ст. 47 Закону № 1058-IV, пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Щодо позовних вимог відносно виплати компенсації втрати частини доходів суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» 19 жовтня 2000 року N 2050-III (далі Закон № 2050-III), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст.ст. 2-4 Закону № 2050-III, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).

Пунктами 2, 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, у тому числі пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Системний аналіз означених норм дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації трати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є:

-порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії);

-виплата нарахованих доходів (при цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу).

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 у справі №140/1547/19, від 16 квітня 2020 року у справі № 200/11292/19-а.

Суд вказує на те, що виплата заборгованості з пенсії за весь період з 01.03.2015 року не відбулась, тож відсутні підстави вважати, що відповідачем порушено строки виплати нарахованої пенсії, оскільки для проведення розрахунку компенсації втрати частини доходів порушений строк, зокрема період затримки виплати пенсії, має бути визначений.

При цьому суд наголошує, що остаточна сума компенсації, відповідно до приписів законодавства, підлягає розрахунку на день виплати боргу та не залежить від дати ухвалення судового рішення.

Водночас, з матеріалів адміністративної справи суд встановив, що пенсія неотримана позивачем за минулий період виплачена частково виходячи з суми боргу, що утворилась за попередні 3 роки до дати звернення позивача за поновленням виплати пенсії, проте враховуючи, що суд дійшов висновку про протиправність позиції відповідача стосовно обмеження пенсійних виплат будь-яким строком, компенсація втрати частини доходів має бути обчислена з розрахунку всього строку невиплати з 01.03.2015, при цьому в контексті спірних правовідносин такі позовні вимоги є передчасними.

Враховуючи викладене, в цій частині адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог відносно проведення індексації пенсійних виплат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону №1058-IV, для забезпечення індексації пенсії щороку з 1 березня проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

Розмір та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.

Водночас, нарахування пенсії на виконання рішення у цій справі відповідачем буде здійснена у майбутньому, отже у суду відсутні підстави вважати, що права позивача в частині проведення індексації пенсії будуть порушені, отже позовні вимоги в цій частині є передчасними.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити виплату пенсії одним платежем суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; […].

Суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення: у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті; […].

Предметом розгляду адміністративного спору є відмова відповідача виплати пенсію позивача за весь період її невиплати без обмеження будь-яким строком, водночас на момент ухвалення рішення за наслідками розгляду спору розрахунок пенсії за весь період не проведено, поряд з цим, позивач обрав єдиний можливий у такому випадку спосіб захисту свого порушеного права у вигляді зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком з 01.03.2015, і ефективність цього способу погоджена судом.

Отже, оскільки спосіб захисту порушеного права не передбачає стягнення заборгованості, підстави для допуску до негайного виконання рішення суду в межах всієї суми заборгованості, яка буде нарахована на виконання рішення, у суду відсутні.

Водночас, суд вважає за можливе допустити до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, суд дійшов висновку про ефективність обраного позивачем способу захисту.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що позивачем при зверненні до суду з позовною заявою сплачено судовий збір у розмірі 1 073,60 грн, згідно квитанції про сплату судового збору № від 24.06.2023 року.

У відповідності до ч.ч. 3, 8 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи викладене, судовий збір підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії № НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 27.12.2022 року № 1: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області (84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області щодо невиплати ОСОБА_1 сум пенсії за минулий час з 01.03.2015 без обмеження будь-яким строком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплати ОСОБА_1 пенсію за минулий час без обмеження будь-яким строком з 01.03.2015 з урахуванням фактично проведених виплат.

Допустити до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 1 073 (Одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Повний текст рішення складено та підписано 18 липня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Кониченко