Справа № 240/16464/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

18 липня 2023 року м. Житомир справа № 240/16464/23

категорія 113070000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної військової адміністрації, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу в частині, акта та зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

08 червня 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом про визнання протиправним та скасування пункту 2 наказу начальника Житомирської обласної військової адміністрації «Про передачу автотранспортних засобів» від 15 березня 2022 року №15 про передачу Відділом поліції №1 Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області транспортного засобу Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_2 у розпорядження Командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, акта про примусове відчуження або вилучення майна щодо примусового відчуження зазначеного транспортного засобу та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повернути транспортний засіб позивачу.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач не керував автомобілем з вираженими ознаками алкогольного сп`яніння та автомобіль не міг бути вилучений у нього, оскільки з 19 лютого 2022 року позивач перебуває у відрядженні закордоном. Отже, зазначена в оскаржуваному наказі інформація не відповідає дійсності. Акт про примусове відчуження або вилучення майна, винесений на підставі зазначеного наказу, є похідним та, відповідно, теж є протиправним і підлягає скасуванню. Зауважує на недоліках складеного акта, зокрема, відсутності дати його складання, посилання у ньому на наказ, який має іншу дату та номер, ніж оскаржуваний наказ, неправильний номер кузова транспортного засобу, підписання його особою, якій позивач не надавав повноваження на такі дії.

Ухвалою суду від 15 червня 2022 року позов прийнято до провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) з наданням відповідачам строк для подання відзивів на позов.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

23 червня 2023 року до суду надійшло клопотання Житомирської обласної військової адміністрації (далі відповідач-1, Жотомирська ОВА) про застосування позовної давності. Житомирська ОВА зауважує, що 12 березня 2022 року у зв`язку з виявленням громадянина ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_2 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, який від проходження огляду на визначення стану сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки та у найближчому медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, автомобіль позивача був поставлений на штрафмайданчик. З огляду на те, що позивач не заперечує правомірність користування його автомобілем ОСОБА_2 , останній повинен був повідомити власника про вилучення його автомобіля. Також зауважує, що адвокат, який підписав позовну заяву, що розглядається судом, виступав адвокатом у справі №278/572/22, за наслідками якої ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. Оскільки зазначена справа надійшла до Житомирського районного суду Житомирської області 22 березня 2022 року, адвокат з цього часу знав про її існування, а тому міг повідомити позивача про порушення його прав.

Ухвалою суду від 26 червня 2023 року позов залишено без руху та надано позивачу час для подання клопотання про поновлення строку звернення до суду.

06 липня 2023 року суд отримав заяву про поновлення строку на подання позову до суду, у якій позивач зазначає, що жодного повідомлення про прийняття оскаржуваного наказу відповідачами на адресу позивача направлено не було. Посилання відповідача-1 на обов`язок ОСОБА_2 повідомити позивача про вилучення автомобіля не ґрунтується на жодному нормативному документі. З метою з`ясування питання вилучення транспортного засобу позивача, 18 березня 2022 року адвокатом було направлено адвокатський запит на адресу відповідача-1. Однак, відповідь на такий останній не надав. Про всі обставини вилучення автомобіля позивачу стало відомо після розгляду справи №278/572/22 Житомирським апеляційним судом, який відбувся 18 травня 2023 року. Невідкладно, тобто через 20 днів, до адміністративного суду було подано цей позов. Зауважує на запровадження на території України військового стану, а тому суворе застосування судами процесуальних строків може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З метою розгляду питання про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, суд ухвалою від 07 липня 2023 року призначив її до розгляду у судовому засіданні.

18 липня 2023 року на електронну пошту суду надійшла заява Військової часини НОМЕР_1 (далі відповідач-2, В/ч НОМЕР_1 ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до приписів частини 6 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України Суд може постановити ухвалу про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, визначеному судом.

Частиною 8 цієї правової норми передбачено, що у клопотанні про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду в обов`язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення. Таке клопотання може бути подано не пізніш як за п`ять днів до відповідного судового засідання.

Як убачається з долученої до заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції копії фіскального чека, зазначена заява направлена відповідачем-2 на адресу суду 11 липня 2023 року.

Однак, інформація про таке відправлення надійшла до суду лише о 10:00 годин 18 липня 2023 року, що позбавило суд можливості організувати проведення судового засідання в режимі відео конференції.

Заслухавши позицію представників позивача та відповідача-1, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з наведених вище підстав.

У судовому засіданні представник Житомирської ОВА наполягав на залишенні позовної заяви без розгляду з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду. На запитання суду повідомив, що адвокатський запит від 18 березня 2022 року не був отриманий Житомирською ОВА, оскільки у цей час у її приміщеннях знаходилась Національна гвардія України та отримання пошти не здійснювалося. Після відновлення роботи Житомирської ОВА пошту, яка була направлена на її адресу з моменту повномасштабного вторгнення і до відновлення роботи, відповідач-1 не отримував.

Представник позивача наполягав на задоволенні клопотання про поновлення строку. Зауважив, що до ухвалення Житомирським апеляційним судом постанови у справі №278/572/22, у позивача була відсутня можливість підготувати обґрунтований позов.

За наслідками заслуховування представників сторін, з метою забезпечення реалізації права особи на доступ до правосуддя, суд дійшов висновку про задоволення клопотання позивача та поновлення строку звернення до суду з викладених у ньому підставі.

У судовому засіданні судом поставлено на обговорення питання про закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Представник позивача заперечував проти закриття провадження у справі. Представник відповідача-1 поклався на розсуд суду.

Відповідно до частини 1 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно частини 9 цієї правової норми, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відтак, 18 липня 2023 року, з огляду на неприбуття в судове засідання представника відповідача-2, суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно абзацу 1 пункту 2 частини 1 статті 4 цього Кодексу публічно-правовий спір спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин.

Спір у цій справі виник через наявність перепон у ОСОБА_1 щодо реалізації права власності на рухоме майно, яке на підставі оскаржуваного наказу та акта передано відповідачу-2.

Як було зазначено вище, позивач не може користуватися власністю, у зв`язку з прийняттям та підписанням відповідачами оскаржуваних наказу та акта.

У постановах від 06 листопада 2019 року у справі № 756/4477/18 та від 23 жовтня 2019 року у справі № 352/536/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням суб`єкта владних повноважень, яке вона вважає неправомірним, і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав або інтересів цієї особи чи пов`язані з реалізацією нею майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконним вказаного рішення і його скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

У розглядуваній справі предметом спору є оскарження актів щодо примусового відчуження рухомого майна позивача, а отже, спір, що виник між сторонами у цій справі, стосується майнових прав позивача, не зважаючи на те, що виник у площині публічного інтересу.

Відповідно до вимог статті 316, 317, 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі, інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 2 статті 353 ЦК України в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року №389-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, заходи правового режиму воєнного стану, до яких, зокрема, відноситься примусове відчуження майна, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучення майна державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видання про це відповідних документів встановленого зразка.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» від 17 травня 2012 року №4765-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

1) примусове відчуження майна позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

2) вилучення майна позбавлення державних підприємств, державних господарських об`єднань права господарського відання або оперативного управління індивідуально визначеним державним майном з метою його передачі для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану.

Згідно з частиною 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України право звернутися з адміністративним позовом про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності мають органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які відповідно до закону можуть викуповувати ці об`єкти для суспільних потреб. Адміністративні справи про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності розглядаються та вирішуються апеляційним адміністративним судом за місцем розташування нерухомого майна, що підлягає примусовому відчуженню.

Тобто, наведеною правовою нормою врегульовано особливості провадження у справах за адміністративними позовами про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності за позовами органів виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які відповідно до закону можуть викуповувати ці об`єкти для суспільних потреб.

Отже, з урахуванням викладеного, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права фізичною особою, у якому дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав зазначеної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права.

Спірні правовідносини між учасниками справи виникли внаслідок прийняття рішення про примусове відчуження майна, яке порушує, на думку позивача, його права, а тому у позивача виникла необхідність захисту своїх цивільних прав, у зв`язку з чим він звернувся до суду із позовом у цій справі. Зважаючи на те, що спір фактично пов`язаний з реалізацією цивільних прав позивача, компетентним судом для вирішення спору є суд цивільної юрисдикції.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №686/8141/22 та від 14 лютого 2023 року у справі №904/868/22.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно частини 2 цієї правової норми про закриття провадження у справ суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про повернення судового збору з бюджету.

Частиною 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Судом установлено, що при зверненні до суду з цим позов згідно квитанції №ПН749 від 08 червня 2023 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4458,40 грн.

Ураховуючи, що суд дійшов висновку про закриття провадження у справі, наявні підстави для повернення судового збору.

Керуючись статтями 238, 239, 243, 248, 256, 292-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Провадження у справі № 240/16464/23 за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної військової адміністрації, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу в частині, акта та зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд її вимог віднесено до юрисдикції цивільного судочинства.

Повернути ОСОБА_1 сплачений згідно квитанції №ПН749 від 08 червня 2023 року судовий збір у розмірі 4458 (чотири чистячи п`ятсот вісім) гривень 40 копійок.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дати її постановлення.

Суддя Т.О. Окис