Справа № 460/51460/22
Суддя: О.Р. Гресько
Дата ухвалення: 2023-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 липня 2023 року м. Рівне №460/51460/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді О.Р. Греська, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

доІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 , далі по тексту - відповідач) про визнання неправомірними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 1 лютого 2008 року по 30 червня 2015 року у сумі 42661,73 грн;

зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 1 лютого 2008 року по 30 червня 2015 року у сумі 42661,73 грн;

зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 29 серпня 2016 року по 11 листопада 2022 року у сумі 75684,75 грн.

На обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2022 у справі 460/17471/21 зобов`язано відповідача перерахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.02.2008 по 29.08.2016 із встановленням базового місяця січень 2008 року із урахуванням виплачених сум. На виконання вказаного рішення відповідачем 11.11.2022 було частково виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 32 638,06 грн за період з липня 2015 року по серпень 2016 роки, що підтверджується випискою з банку «Приват-24». Згідно з відповіді на адвокатський запит стало відомо, що відповідач виконав рішення суду у справі 460/17471/21 здійснивши виплату індексації за період з липня 2005 року по серпень 2016 року, однак у рішення суду виплата мала бути здійснена з 01.02.2008 по 29.06.2016 тобто, відповідач недоплатив індексації позивачеві за період з 01.02.2008 по 30.06.2015. Позивач вважає, що відповідач має відновити порушене право позивача та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.02.2008 по 30.06.2016 у сумі 42 661,73 грн. Також позивач зазначає, що оскільки, належні суми грошового забезпечення, компенсацій не виплачено в день його виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку та відповідно до статті 117 КЗпП України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку в розмірі 75684,75 грн. На підставі викладеного, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву. На обґрунтування заперечення відповідач зазначає, що позовні вимоги в адміністративній справі № 460/51460/22 є одними із способів виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2022 в адміністративній справі №460/17471/21. Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов. Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються. А тому, зазначена позовна вимога у даній справі є необґрунтованою та безпідставною. Також відповідач вказує, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до Законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Відповідач зазначає, що виплата індексації грошового забезпечення (у даному рішенням суду) не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку. Крім того, позивач не звільнявся з військової служби правами відповідача, а лише був переведений до іншого місця несення служби. Тобто, остаточний розрахунок здійснює роботодавець, що звільняє працівника. Враховуючи те, що середній заробіток виплачується працівнику за час затримки розрахунку при звільненні, доводи позивача щодо виплати середнього заробітку за час затримки виплати індексації є безпідставними, а позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідач просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Ухвалою суду від 26.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Наказом Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 «По особовому складу» від 29.08.2016 №191-ОС прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 2 категорії групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби виключено зі списків частини та всіх видів забезпечення з 29.08.2016 для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 .

Представник позивача звернувся до відповідача із запитом про виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2022 у справі №460/17471/21.

Листом від 26.11.2022 №11/15722-22-Вх-585 відповідач повідомив, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2022 у справі №460/17471/21 у частині перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.02.2008 по 29.08.2016 із застосуванням базового місяця січень 2008 року, із урахуванням виплачених сум виконано. За період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 перед ОСОБА_1 заборгованість з виплати індексації була в період з липня 2015 року по серпень 2016 року. Таким чином ОСОБА_1 виплачено індексацію грошового забезпечення із урахуванням виплачених сум та із застосуванням базового місця як січень 2008 року.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в статті 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom).

Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зміст адміністративної юстиції - ефективний судовий захист від порушень у публічно-правових відносинах.

Загальні способи звернення до адміністративного суду та захисту права у публічно-правових відносинах визначені частиною першою статті 5 та частиною другою статті 245 КАС України.

Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, така особа має право звернутися до суду та просити про їхній захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

Судом установлено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.03.2022 у справі №460/17471/21 визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01.02.2008 по 29.08.2016 із встановленням базового місяця - січень 2008 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) перерахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.02.2008 по 29.08.2016 із встановленням базового місяця - січень 2008 року, із урахуванням виплачених сум.

Рішення суду набрало законної сили 09.12.2022.

За правилами частини першої статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина друга статті 370 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Вказаним рішенням від 31.03.2022 у справі №460/17471/21 вирішено питання щодо зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу індексації грошового забезпечення, в тому числі за період з 1 лютого 2008 року по 30 червня 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Суд звертає увагу на те, що у разі, якщо рішення суду у справі №460/17471/21 не виконується відповідачем, то позивач має право на звернення до суду із заявою у порядку статті 383 КАС України.

Натомість, правових підстав для вирішення спору щодо зобов`язання визнання неправомірними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 1 лютого 2008 року по 30 червня 2015 року та зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 1 лютого 2008 року по 30 червня 2015 року, немає, оскільки у даному випадку наявне судове рішення у справі №460/17471/21, яким вирішено питання щодо виплати такої індексації з 01.02.2008 по 29.08.2016.

Обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право позивача, яке вже відновлене рішенням суду в іншій справі. Тому заявлені позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 29 серпня 2016 року по 11 листопада 2022 року у сумі 75684,75 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У відповідності до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та багато інших.

Так, статтею 116 КЗпП України (в редакції станом на дату виключення позивача зі списків особового складу відповідача) на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В даному випадку, в рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем при виключені зі списків особового складу військової частини позивача не проведено з останнім повного розрахунку, що свідчить про недотримання відповідачем вимог статті 116 КЗпП України, що має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Так, визнаючись щодо дати з якої належить відраховувати період затримки остаточного розрахунку, суд враховує, що позивача виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) - 29.08.2016.

Між тим, розрахунок на виконання судового рішення у справі № 460/17471/21 проведено 22.11.2022 (дата надходження коштів на банківський рахунок позивача).

Відповідно, період затримки розрахунку охоплюється з 29.08.2016 по 22.11.2022, що становить 2277 календарних днів.

Водночас, суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (22.11.2022), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (виключені зі списків особового складу військової частини) починаючи з 29.08.2016 проте не більш як за шість місяців, що становить 184 календарних днів (з 29.08.2016 по 28.03.2017).

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 02.01.2023 №01, наданої відповідачем на виконання вимог суду, середньоденний заробіток ОСОБА_1 виходячи з розрахунку за два місяці перед виключенням зі списків особового складу (29.08.2016) - червень-липень 2016 року становив 283,49 грн. ((8646,40 грн.+8646,40 грн.): 61 кал. днів)).

Із цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку в межах визначеного ст. 117 КЗпП України шестимісячного терміну має становити 52162,16 грн. (283,49грн. х 184 кал. днів).

За таких обставин передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні також обмежується шестимісячним строком, незалежно від того, що за спливом цього терміну остаточний розрахунок із позивачем не був проведений.

Отже, наведені обставини в свою чергу вказують на те, що оскільки у межах розгляду цього спору має місце триваюче порушення з боку відповідача, однак відповідальність за таке порушення обмежується шестимісячним строком виплати грошової компенсації, тому додаткових підстав для зменшення розміру визначеної виплати суд не вбачає.

Таким чином, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності суд доходить висновку, що розмір відшкодування середнього заробітку позивачу за весь час затримки розрахунку має визначатися не більше як за шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП України та становити 52162,16 грн. Тим більше суд додатково враховує, що саме така сума відшкодування в повній мірі відповідає критеріям розумності, співмірності та пропорційності покладеної на відповідача відповідальності.

Як зазначено у статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, суд доходить висновку, про наявність підстав для часткового задоволення позову у визначений судом спосіб.

Питання щодо розподілу судових витрат у порядку статті 139 КАС України не підлягає вирішенню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 52162,16 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_3 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Повний текст рішення складений 19.07.2023.

Суддя Олег ГРЕСЬКО