Справа № 460/43234/22
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/43234/22 пров. № А/857/2901/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року у справі №460/43234/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя в 1-й інстанції - Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення - 16.01.2023 року,

місце ухвалення рішення - м.Рівне,

дата складання повного тексту рішення 16.01.2023 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 12 серпня 2022 року №28 про відмову у призначенні їй пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити їй достроково пенсію за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства, з 17 червня 2022 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області №28 від 12 серпня 2022 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійною фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як матері, яка виховала до шестирічного віку особу з інвалідністю.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що визначальним є не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається, відповідно, висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності). Зазначає, що ОСОБА_1 для визначення права на дострокову пенсію необхідно надати виписку з акту МСЕК або медичний висновок закладу охорони здоров`я про те, що дитина була визнана інвалідом на день настання шестирічного віку, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що її син був дитиною- інвалідом, що встановлено до досягнення ним 6-річного віку та підтверджується медичним висновком Млинівської центральної районної поліклініки Рівненської області і довідкою Комунального некомерційного підприємства «Млинівська центральна районна лікарня». Вказує, що вона досягла необхідного віку, має достатній страховий стаж та надала до пенсійного органу усі документи, які передбачені п.2.18 Порядку №22-1, а тому має право на призначення дострокової пенсії за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-ІV. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . Згідно зі свідоцтвом серії НОМЕР_2 від 21 липня 2014 року ОСОБА_2 помер.

04 серпня 2022 року позивач звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області з заявою про призначення їй пенсії за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як матері, яка виховала до шестирічного віку особу з інвалідністю.

12 серпня 2022 року ГУ ПФУ в Житомирській області прийняло рішення №28 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії. При цьому, зазначило, що заявнику необхідно надати виписку з акту огляду МСЕК або медичний висновок закладу охорони здоров`я про те, що дитина була визнана інвалідом на день настання шестирічного віку.

Не погодившись з відмовою у призначенні пенсії, позивач звернулася у суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на призначення дострокової пенсії за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-1V, оскільки досягла необхідного віку (50 років), у неї наявний необхідний страховий стаж (не менше 15 років), виховувала дитину-інваліда та надала усі наявні в неї документи, які передбачені пунктом 2.18 Порядку №22-1, тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 12 серпня 2022 року №28 є протиправним та підлягає скасуванню і з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійною фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як матері, яка виховала до шестирічного віку особу з інвалідністю з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, а саме: з 17 червня 2022 року.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Ч.1 ст.9 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV) передбачає, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІ1 (далі - Закон №1788-ХІІ) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

За змістом п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-ІV право на призначення дострокової пенсії за віком мають матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку. - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Проаналізувавши вищенаведені правові норми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку, після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу.

Так, однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин врегульовано ст.2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а також ст.1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні». Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Абз.3 ст.1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» передбачає, що дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

При цьому, визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

Однак згідно з абз.2 п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. За змістом п.14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

П.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-ІV передбачає, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, для призначення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Підтвердженням цього є встановлена ч.6 ст.179 КЗпП України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань по догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення Трудових відносин з роботодавцем.

Згідно з ч.12 ст.7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико- соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально- профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917 визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

За змістом п.2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійною фонду 'України від 25 листопада 2011 року № 22-1, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною- інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною- інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку як це передбачено положеннями Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З аналізу наведених вище правових норм вбачається, що п.2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням статті 17 Закону №1788-ХІІ та статті 26 абзацу 4 пункту 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини з інвалідністю з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Як вбачається з матеріалів справи, і цей факт сторонами не заперечується, ОСОБА_1 , є матір`ю ОСОБА_2 .

Зі змісту медичного висновку на дитину-інваліда з дитинства до 16 років, виданого Млинівською центральною районною поліклінікою Рівненської області №4 від 26 січня 2000 року вбачається, що ОСОБА_2 мав важку черепно-мозкову травму, забій головного мозку, субарахноїдальний паренхіматозний крововилив, правобічну геміплегію. Крім того, у цьому висновку зазначено, що існуюче захворювання та патологічний стан відповідно до розділу 1 пункту І підпункту «Переліку медичних показань, які дають право на отримання соціальної пенсії дітям-інвалідам віком до 16 років», затвердженого Міністерством охорони здоров`я України 05.12.1991.

Також, згідно з довідкою Комунального некомерційного підприємства «Млинівська центральна районна лікарня» від 01 липня 2022 року №195 ОСОБА_2 був дитиною-інвалідом з 26 січня 2000 року та мав медичні покази для визнання його дитиною-інвалідом до досягнення 6- річного віку згідно з формою 025.

Таким чином, вищенаведені документи підтверджують факт захворювання сина ОСОБА_1 до настання шестирічного віку, які у подальшому стали підставою для отримання інвалідності.

Доказів на спростування цих обставин відповідачем не подано, як і не подано будь-яких заперечень щодо фіктивності чи підроблення вищевказаних документів, що спростовує будь-які сумніви у їх достовірності.

Крім того, у матеріалах справи міститься трудова книжка № НОМЕР_3 від 27 червня 1991 року, згідно з записами якої страховий стаж ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 становить 26 років 8 місяців 16 днів, і цей факт визнається пенсійним органом.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 має право на призначення дострокової пенсії за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-ІV, оскільки досягла необхідного віку (50 років), у неї наявний необхідний страховий стаж (не менше 15 років), виховувала дитину-інваліда та надала усі наявні в неї документи, які передбачені пунктом 2.18 Порядку №22-1, тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 12 серпня 2022 року №28 є протиправним та підлягає скасуванню і з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійною фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як матері, яка виховала до шестирічного віку особу з інвалідністю з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, а саме: з 17 червня 2022 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-А, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321,322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 січня 2023 року у справі №460/43234/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 17 липня 2023 року.