Справа № 640/12892/22
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року Справа №640/12892/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Войтович І.І., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач, ДПП), у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, яка виразилась в не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні;

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, яка виразилась в не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 грошових коштів відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 суму 28000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про те, що він проходив службу в рядах Національної поліції України з 04.07.2015 по 17.03.2022 на посаді інспектора Управління патрульної поліції у місті Києві в званні старшого лейтенанта поліції, зарахований до №2 взводу №3 роти №1 батальйону №1 полку. Під час звільнення його зі служби 17.03.2022 з ним було проведено остаточний розрахунок лише 24.03.2022 та відповідно до ч. 1 ст. 117 КзПП України має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Також, позивач зазначив, що відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським і сім`ям під час дії воєнного стану», має право на отримання виплати додаткової винагороди у сумі 28 000 грн. за 28 діб з 24.02.2022 по 24.03.2022, просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

25.08.2022, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа надіслана до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

20.04.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 20.04.2023 справа розподілена судді Войтович І.І.

01.05.2023, ухвалою Київського окружного адміністративного суду, прийнято справу до провадження та вирішено її розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

16.05.2023 судом отримано відзив від відповідача, в якому Департамент патрульної поліції вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими, оскільки за наслідками винесення Наказу № 281 від 12.05.2022 «Про скасування наказів ДПП про застосування дисциплінарних стягнень» було скасовано наказ ДПП «Про застосування до працівників УПП в місті Києві ДПП дисциплінарних стягнень» від 17.03.2022 №194, зокрема, в частині застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 (п. 1.65 наказу). Наказом ДПП «По особовому складу» від 13.05.2022 №785 о/с скасовано пункт наказу ДПП від 17.03.2022 №630 о/с в частині звільнення зі служби в поліції відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» по УПП у м. Києві ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1., з 17.03.2022, вказано виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 18.03.2022 по 12.05.2022. Відповідач зауважив, що у справі №640/7239/22 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.09.2022 закрито провадження у справі щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із обставинами самостійного скасування наказу про звільнення відповідачем ДПП та виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим вважає, що вимоги позивача в даній справі щодо затримки розрахунку при звільненні та виплати середнього заробітку не підлягають уваги. Також, відповідач вважає, що у позивача відсутні правові та законні підстави для нарахування та виплати додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським і сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 28.02.2022 по 24.04.2022, оскільки йому було виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 18.03.2022 по 12.05.2022 та відповідно до висновку службового розслідування від 24.05.2022, ОСОБА_1 в період з 27.02.2022 по 17.03.2022 був відсутній на службі, з 16.02.2022 по 18.03.2022 перебував на лікарняному, що також підтверджується витягом з електронного кабінету Пенсійного фонду України. Відтак, позивач в даний період на службі не перебував, службові обов`язки не виконував. Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані сторонами по справі, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 проходив службу в рядах Національної поліції України на посаді інспектора Управління патрульної поліції у місті Києві в званні старшого лейтенанта поліції, зарахований до №2 взводу №3 роти №1 батальйону №1 полку.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 17.03.2022 №630 о/с «Про особовий склад» було звільнено інспектора взводу №2 роти №3 батальйону №1 полку №1 (з обслуговування правового берега) Управління патрульної поліції в місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 1.65 наказу Департаменту патрульної поліції України від 12.05.2022 №281 скасовано наказ ДПП «Про застосування до працівників УПП у місті Києві ДПП дисциплінарних стягнень» від 17.03.2022 №194.

Наказом Департаменту патрульної поліції «По особовому складу» від 13.05.2022 №785 о/с скасовано пункт наказу Департаменту патрульної поліції від 17.03.2022 №630 о/с в частині звільнення зі служби в поліції відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» по Управлінню патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1, з 17.03.2022 та виплачено позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 18.03.2022 по 12.05.2022.

Між сторонами в даній справі відсутній спір щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.03.2022 по день поновлення на роботі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 05.09.2022 у справі № 640/7239/22 закрито провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки скасувавши самостійно оскаржувані накази, поновивши позивача на посаді та виплативши йому грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, відповідач повною мірою відновив порушене право ОСОБА_1 в межах заявлених позовних вимог у цій справі.

Позивач в даній справі зазначає про затримку розрахунку при звільненні з 17.03.2022 по 24.03.2022, враховуючи, що відповідач не заперечує проти дати остаточного розрахунку при звільненні, проведеного з позивачем лише 24.03.2022.

Відповідач вважає, що оскільки самостійними наказами від 12.05.2022 №281 та від 13.05.2022 №785 о/с було скасовано наказ про звільнення від 17.03.2022 №630 о/с та поновлено ОСОБА_1 на службі, а також виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу відсутні правові підстави вимагати виплату за затримку розрахунку при звільненні.

Суд зауважує, що в даній справі спірні відносини між сторонами виникли, зокрема, саме щодо затримки розрахунку при звільненні, за період з 17.03.2022 по 24.03.2022, що не є тотожним та не стосується компенсації, виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

З висновків викладених Конституційним судом у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 вбачається, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) за позовом про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації за втрату частини заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якій надавалась оцінка правовій природі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що урегульований у статті 117 КЗпП України, та зроблено висновок, що цей середній заробіток не є заробітною платою, тому строк звернення до суду з такою вимогою становить три місяці. Проте правова природа середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України відмінна від правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу передбаченого статтею 235 КЗпП України при поновленні найманого працівника на роботі, та є заробітною платою, і пред`явлення вимог про таке стягнення не обмежується відповідно до статті 233 КЗпП України тримісячним строком звернення, тому їх ототожнення є помилковим, а постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) не є релевантною до правовідносин зі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вбачається наступне.

За обставинами по справі, позивача ОСОБА_1 було звільнено наказом ДПП від 17.03.2022 №630 о/с, з 17.03.2022, відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) яка передбачає, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (ч. 2 ст. 77 Закону №580-VIII).

День звільнення вважається останнім днем служби (ч. 3 ст. 77 Закону №580-VIII).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок і умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260 (далі - Постанова №260).

Відповідно до п. 3 та 4 постанови №260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується поліцейським, які призначені на штатні посади (зарахованих у розпорядження) в Національній поліції, та здобувачам ЗВО.

Грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення (п. 11 постанови №260).

При прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно (п. 15 постанови №260).

Втім, ні Законом №580-VIII, ні Постановою №260 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні поліцейського зі служби в поліції.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

В свою чергу слід звернути увагу на те, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

В той час, питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейського не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Разом з тим, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Так, згідно з ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.04.2018 у справі №805/5111/15-а, непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому мають вирішуватись відповідно до Кодексу законів про працю України.

ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції 17.03.2022, проведено розрахунок 24.03.2022, що підтверджується наданою до справи випискою банку Ощадбанк від 24.03.2022. Відповідачем заперечень щодо проведеного розрахунку із позивачем 24.03.2022, а не 17.03.2022, в день звільнення, не заявлено.

Суд також звертає увагу відповідача на положення п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 18.02.1995 №100 для визначення середнього розміру заробітку позивача, яка відповідно визначає, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком та середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно, вказаний Порядок №100 підлягає застосуванню відповідачем під час визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності ДПП щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення із ДПП середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17.03.2022 по 24.03.2022, включно, у зв`язку з чим вказані вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання такої бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату спірного середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17.03.2022 по 24.03.2022, включно, враховуючи положення Порядку №100.

Суд зазначає про необґрунтовану позицію відповідача щодо відсутності такого спору як стягнення із ДПП середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17.03.2022 по 24.03.2022, оскільки такі твердження спростовуються положеннями трудового законодавства та висновками Конституційного суду щодо наявності законодавчої відповідальності роботодавця проводити своєчасний розрахунок із працівником в день його звільнення з роботи, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення грошових коштів, передбачених постановою КМУ №168 у сумі 28000,00 грн. за період з 24.02.2022 по 24.03.2022, суд зазначає слідуюче.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 (зі змінами) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Пунктом 2 Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022 (у відповідній редакції) постановлено, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18.04.2022. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 341/2022 від 17.05.2022. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 573/2022 від 12.08.2022. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 757/2022 від 07.11.2022. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 58/2023 від 06.02.2023 та Указом Президента України від 1 травня 2023 року № 254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 2023 року 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб (тобто до 18 серпня 2023 року).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Частиною 1 ст. 16 вищевказаного Закону встановлено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних i запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України затверджено постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 (далі - Постанова № 168).

На період спірних правовідносин, пункт 1 вказаної Постанови містив наступне положення: на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового i начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах i зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» закріплені основні повноваження поліції, зокрема пунктом 24 частини 1 встановлено, що поліція, бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості; за пунктом 34 частини 1 здійснює у взаємодії зі Збройними Силами України, Національною гвардією України, Державною прикордонною службою України, Державною спеціальною службою транспорту, Службою безпеки України боротьбу з диверсійно-розвідувальними силами агресора (противника) та не передбаченими законами України воєнізованими або збройними формуваннями; за пунктом 35 часини 1 сприяє Державній прикордонній службі України у виявленні каналів незаконного перетинання державного кордону, переміщення зброї, боєприпасів, вибухових речовин та разом із відповідними правоохоронними органами ліквідовує такі канали.

Статтею 24 Закону України «Про Національну поліцію» визначені додаткові повноваження поліції, а саме у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію»: Поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначаються залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліцію інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначаю Міністр внутрішніх справ України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» № 988 від 11.11.2015 (далі Постанова № 988) установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 1 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

За згаданого вище п.3 розділу 1 Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); премії; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до п. 6, 9 Порядку № 260 підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції (далі орган поліції) про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ЗВО про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат.

При виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Отже, на період дії воєнного стану, співробітникам, зокрема, ДПП Національної поліції України, поліцейським, постановою КМУ №168 передбачена виплата додаткової винагороди.

При цьому, суд звертає увагу, що винагорода є платою за працю чи нагородою за заслуги, досягнення, тощо.

Таким чином, суд приходить висновку, що з моменту поновлення на посаді наказом ДПП Національної поліції України від 13.05.2023 № 785 о/с, з 17.03.2023 позивач має право на виплату додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ № 168, з урахуванням внесених наступних змін до чинної постанови, але за призначеної такої наказом командування.

За вказаною справою вбачається, що відповідачем за наказом від 13.05.2023 № 785 о/с, виплачено ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 18.03.2022 по 12.05.2023, доказів нарахування та виплати додаткової винагороди за постановою КМУ №168 наказами, командування (начальника ДПП Національної поліції) не вбачається.

З матеріалів справи, витягу з службового розслідування наявна інформація про те, що ОСОБА_1 в період з 27.02.2022 по 17.03.2022 був відсутній на службі, з 16.02.2022 по 18.03.2022 перебував на лікарняному, що також підтверджується витягом з електронного кабінету Пенсійного фонду України.

Суд наголошує, що позивач звертаючись до суду не надав жодних доказів на обґрунтування позовних вимог щодо не виплати відповідачем у спірний період додаткової винагороди та не надав суду доказів наявності підстав для нарахування наказами такої винагороди уповноваженою особою Національної поліції, доказів несення служби згідно ст. 23 та ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію» з урахуванням положень Постанови №168.

Відповідно до Постанови № 168, яка набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24.02.2022, виплата такої додаткової винагороди здійснюється саме на підставі наказів командирів (начальників).

У відповідності до ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України).

Разом з цим в матеріалах справи відсутні та сторонами не надано доказів безпосередньої участі позивача, відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості (п. 24 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію»).

Суд також враховує, що з дня звільнення із служби з 17.03.2022 ОСОБА_1 відповідно не мав покладені на нього обов`язки згідно вказаних вище положень Закону України «Про Національну поліцію» та Постанови № 168, поновлення на службі та на посаді не є підставою для нарахування та виплати додаткової винагороди за Постановою №168, також, позивач не виконував відповідних службових обов`язків у період з 24.02.2022 по 24.03.2022, відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості, належних наказів командирів (начальників), рапортів ДПП, щодо позивача не надходило.

Суду вкотре зауважує про відсутність за спірний період виконання позивачем службових обов`язків згідно Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, враховуючи, що за період спірний період з 24.02.2022 по 24.03.2022 відсутні накази командирів (начальників) на підставі яких здійснюється виплата додаткової винагороди відповідно до Постанови № 168 вищевказана виплата позивачу не передбачена.

Відповідно ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В даній справі позивач не надав суду належних та достатніх доказів в обґрунтування наявності правових підстав для звернення до суду із вимогами про нарахування та виплату додаткової винагороди за Постановою КМУ № 168 з 24.02.2022 по 24.03.2022, у зв`язку з чим в даній частині позовних вимог суд відмовляє.

Відповідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи встановлені судом обставини у даній справі, оцінивши докази які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд задовольняє частково заявлені позовні вимоги позивача.

Враховуючи наслідки вирішення справи судом, обставини звільнення позивача від сплати судового збору за ст. 5 Закону України «Про судовий збір», інших витрат по справі не заявлено, у суду відсутні процесуальні підстави для вирішення питання щодо понесених витрат сторонами по справі.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (), яка виразилась в не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2022 по 24.03.2022, включно.

Зобов`язати Департаменту патрульної поліції Національної поліції України () нарахувати та виплатити на ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з грошового забезпечення за останні 2 календарних місяці роботи, що передують звільненню за період з 17.03.2022 по 24.03.2022, включно.

В решті вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.