Справа № 420/18345/22
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2023-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/18345/22
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю представника апелянта Буднік В.Ю.,

представника позивача Мастістого І.А.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №6950 від 09.12.2022 року про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , належної ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати ОСОБА_2 посвідку на тимчасове проживання в Україні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є чеченцем за національністю, належить до громадянства Російської Федерації та з 2020 року на законних підставах перебував на території України. 14.08.2020 року позивач вперше отримав посвідку на тимчасове проживання на території України. 13.07.2021 року здійснено обмін посвідки на проживання на території України, яка була дійсна до 08.07.2022 року. 11 лютого 2022 року позивач звернувся до відповідача за отриманням дозволу на імміграцію. В подальшому позивач звернувся з черговою заявою для обміну посвідки на тимчасове проживання. З інформації в електронному сервісі перевірки стану оформлення документів позивач дізнався, що «документ персоналізовано та відправлено до підрозділу міграційної служби 08.12.2022 року». Тобто нову посвідку № НОМЕР_1 було виготовлено та відправлено для отримання. Однак, працівниками Управління стратегічних розслідувань ДСР ГУНП в Одеській області позивача було незаконно затримано 09.12.2022 року (фактично викрадено). Про підстави затримання позивача не повідомляли, протокол про затримання не складався. 10.12.2022 року до позивача не було допущено адвоката, його протизаконно тримали в приміщенні УСР за адресою АДРЕСА_1 . На наступний день 10.12.2022 року працівниками УСР позивача було примусово поміщено до транспортного засобу, доставлено до державного кордону України в н.п. Маяки та примушено покинути територію України. При цьому, жодних рішень про примусове повернення йому не вручалось. В подальшому, з відповіді ДМС №5100.5.3.-11266/51.1.-22 від 21.12.2022 року на адвокатський запит, позивачу стало відомо про те, що 08.12.2022 року управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України звернулось до ГУ ДМС в Одеській області з поданням про скасування посвідки на тимчасове проживання, про примусове повернення, видворення до країни походження або третьої країни іноземця за № 8289/55/114/02.2022. Як вбачається з відповіді на адвокатський запит, рішення про примусове повернення або про заборону в`їзду органами ДМС не приймалось, однак було прийняте рішення № 6950 від 09.12.2022 року про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що на час прийняття оскаржуваного рішення ГУДМС України в Одеській області, не мало належних та допустимих доказів вини позивача у вчиненні дій, що становлять загрозу національним інтересам та безпеці, у зв`язку із чим рішення про скасування посвідки ОСОБА_1 є протиправним.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року позовну заяву задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що Національна поліція України розцінює діяльність позивача як одну з потенційних загроз громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які знаходяться на території України. Тобто, подання про скасування посвідки на тимчасове проживання позивача в Україні, підготовлене службою в межах компетенції, визначеної Законом України «Про національну поліцію». За результатами розгляду подання ГУ ДМС в Одеській області, як уповноважений орган державної влади, дійшов висновку про наявність у діях позивача загрози національній безпеці, громадському порядку, які можуть призвести до підриву державності, та направлені на повалення державного ладу України, й ухвалив спірні рішення. Апелянт вказує, що позивачем не надано жодних обґрунтованих обставин на підтвердження власної правової позиції. Апелянт вказує, що саме до компетенції ГУ ДМС в Одеській області належить питання щодо оформлення та видачі посвідки на тимчасове проживання. Також, апелянт вказує, що реалізація судового рішення в частині зобов`язання ГУ ДМС в Одеській області видати ОСОБА_2 посвідку на тимчасове проживання неможливе, оскільки станом на 04.04.2023 р. ОСОБА_1 не перебуває на території України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Мастістий І.А. зазначає, що законодавцем визначено перелік достатніх та вичерпних підстав для скасування посвідки на тимчасове проживання іноземного громадянина; при цьому, винесення подання Управлінням стратегічних розслідувань не належить до законодавчо визначених підстав для скасування відповідної посвідки. Тобто, територіальні органи, які розглядають питання про скасування посвідки на тимчасове проживання, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання. ОСОБА_3 було скасовано на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку №322. Разом з тим, органом державної міграційної служби не було ініційовано власної перевірки обставин, зазначених у поданні УСР, та як наслідок: не встановлено жодної обставини або факту порушення ОСОБА_4 законодавства України або вчинення ним суспільно небезпечних дій (в тому числі підготовки до їх вчинення), що охоплюються складами злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України. Вказане за змістом чинного законодавства виключає можливість скасування Державною міграційною службою посвідки на тимчасове проживання іноземного громадянина, що на законних підставах перебуває на території України та користується усіма правами цієї країни. В обґрунтування своєї правової позиції представник позивача посилається на постанову Верховного Суду від 13.06.2019 року у справі № 825/2971/14. Органом Державної митної служби в обов`язковому порядку мають перевірятись докази, на підставі яких відносно іноземного громадянина, який легально перебуває на території України, може прийнятись рішення про скасування посвідки на проживання. Без проведення відповідної перевірки вказаних обставин, прийняття ДМС рішення про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання суперечить діючому законодавству. Більше того, відомості про вчинення позивачем дій, що становлять загрозу національній безпеці можуть, які за своїм змістом є складом того чи іншого злочину можуть бути підставою для скасування посвідки на тимчасове проживання лише у разі, коли вони підтверджені вироком суду, який набрав законної сили. З огляду на доведеність факту прийняття ГУ ДМС України в Одеській області незаконного рішення щодо скасування посвідки ОСОБА_1 , - твердження апелянта про правомірність реалізації дискреційного права на скасування посвідки на тимчасове проживання є безпідставним та не обґрунтовує необхідності скасування прийнятого Одеським окружним адміністративним судом рішення. З огляду на зазначене, представник позивача адвокат Мастістий І.А. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, який 18.08.2020 року отримав посвідку на тимчасове проживання строком дії до 11.08.2021 року на підставі шлюбу з громадянкою України.

21.07.2021 року ГУ ДМС в Одеській області було здійснено обмін посвідки ОСОБА_1 строком дії до 08.07.2022 року (аркуш справи 101).

29.11.2022 року ОСОБА_1 подав до ГУ ДМС в Одеській області заяву про обмін посвідки (аркуш справи 96).

Після отримання заяви позивача на обмін посвідки ГУ ДМС в Одеській області направило її на друк до ДП Поліграфічний комбінат «Україна», та 07.12.2022 року посвідка № НОМЕР_1 отримана ГУ ДМС в Одеській області.

Однак посвідка не була видана позивачу, оскільки рішенням ГУ ДМС в Одеській області від 09.12.2022 року №6950 ОСОБА_1 скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 (аркуш справи 109).

Позивач не погодився із прийнятим відповідачем рішенням та звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у поданні Управління стратегічних розслідувань поліції в Одеській області не вказується про фактичні обставини, на підставі яких зроблений висновок про загрозу національній безпеці України діяльністю позивача, враховуючи презумпцію невинуватості особи, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність рішення відповідача №6950 від 09.12.2022 року про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , належної ОСОБА_2 та наявність підстав для його скасування, також суд дійшов висновку, що саме зобов`язання відповідача видати позивачу посвідку на тимчасове проживання в Україні є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 р. №3773-VІ (далі - Закон України №3773-VІ).

Згідно з частиною 14 статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

У частині чотирнадцятій означеної статті визначено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до частини першої статті 51 Закону №3773 строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить:

1) у випадку, визначеному частиною четвертою статті 4 цього Закону, - строк дії дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства;

2) у випадку, визначеному частиною п`ятою статті 4 цього Закону, - строк реалізації проекту міжнародної технічної допомоги, який зазначається в реєстраційній картці проекту;

3) у випадку, визначеному частиною дванадцятою статті 4 цього Закону, - два роки;

4) у випадку, визначеному частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, - період навчання, який зазначається в документі, що підтверджує факт навчання в Україні;

4-1) у випадку, визначеному частиною двадцятою статті 4 цього Закону, - три роки;

5) в усіх інших випадках, визначених статтею 4 цього Закону, - один рік.

Частина третя вказаної статті передбачає, що строк дії посвідки на тимчасове проживання може бути продовжено необмежену кількість разів, за наявності підстав, передбачених законом.

Згідно зі статтею 53 Закону №3773 посвідка на тимчасове проживання видається у десятиденний строк з дня отримання заяви про її оформлення або продовження строку дії посвідки.

Іноземець або особа без громадянства подає документи для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання не пізніш як за 10 календарних днів до закінчення строку її дії.

Частиною першою статті 13 Закону України №3773-VІ встановлено, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України №3773-VІ рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Частиною першою статті 23 Закону України №3773 визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Постановою Кабінету Міністрів України №322 від 28.04.2018 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (надалі - Порядок №322).

Згідно з пунктом 1 Порядку №322 посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до п.7 Порядку № 322 обмін посвідки здійснюється у разі:

1) зміни інформації, внесеної до посвідки;

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) закінчення строку дії посвідки;

4) непридатності посвідки для подальшого використання.

Згідно з п. 14 Порядку № 322 ДМС має право отримувати інформацію про особу з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, в обсязі, необхідному для ідентифікації особи у зв`язку з оформленням посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміном.

Доступ до зазначеної інформації здійснюється з дотриманням вимог Закону України Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах.

У разі відсутності можливості надання ДМС прямого доступу до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, чи надіслання запитів у електронній формі захищеними каналами зв`язку отримання відомостей про особу здійснюється шляхом надсилання запитів та надання відповідей на них у паперовій формі.

Відповідно до п. 35 Порядку № 322 після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, а також перевірку інформації, зазначеної нею в заяві-анкеті, та поданих документів.

Згідно з п. 36 Порядку № 322 Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, що містяться у базі даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, Аркан або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особи без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Відповідно до п. 37 Порядку № 322 рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 63 Порядку №322 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

У пунктах 64-66 Порядку №322 передбачено, що рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування. Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається такій особі і приймаючій стороні рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття. Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

Відповідно до п. п. 6, 9, 19 ст. 1, п. 5 ст. 3, ч. 1, 2 ст. 12, ч. 4 ст. 18 Закону України «Про національну безпеку України» загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки.

Загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Сектор безпеки і оборони України складається з чотирьох взаємопов`язаних складових: сили безпеки; сили оборони; оборонно-промисловий комплекс; громадяни та громадські об`єднання, які добровільно беруть участь у забезпеченні національної безпеки. Функції та повноваження складових сектору безпеки і оборони визначаються законодавством України.

До складу сектору безпеки і оборони входять: Міністерство оборони України, Збройні Сили України, Державна спеціальна служба транспорту, Міністерство внутрішніх справ України, Національна гвардія України, Національна поліція України, Державна прикордонна служба України, Державна міграційна служба України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Служба безпеки України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Служба судової охорони, Управління державної охорони України, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, Апарат Ради національної безпеки і оборони України, розвідувальні органи України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну військово-промислову політику.

Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує громадську безпеку і порядок, охорону прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидію злочинності, а також надає визначені законом послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до ст. 2, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію», завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності.

Поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення.

В якості підстави для прийняття оскаржуваного рішення відповідачем зазначено п. п. 4 п. 63 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322, відповідно до якого посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Указом Президента України від 14.09.2020 року №329/2020 введено в Стратегію національної безпеки України, відповідно до п. 19 якої Спеціальні служби іноземних держав, насамперед Російської Федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваного рішення відповідачем стало подання Управління стратегічних розслідувань в Одеській області №8289/55/114/02.2022 від 08.12.2022 року про скасування посвідки на тимчасове проживання, про примусове повернення, видворення до країни походження або третьої країни іноземця.

Подання обґрунтовано тим, що відповідно до Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2020 року № 1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави за результатами реалізації отриманої оперативної інформації, встановлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , документованого посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , виданої 07.12.2022 року, який прибув в Україну з метою вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організацію масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності та направлені на повалення державного ладу України.

Крім того, з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 входить до ОЗГ, яке складається з осіб переважно чеченської національності. Позиціонує себе як кримінальний лідер та авторитет серед осіб чеченської національності, що займаються протиправною діяльністю та мешкають на території Одеської області. Причетний до організації вимагання, розбійних нападів, інших насильницьких злочинів відносно особи. Разом з цим зазначено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 станом на 08.12.2022 року не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що покладений в основу оскаржуваного рішення висновок відповідача про те, що дії позивача загрожують національній безпеці України та громадському порядку, які можуть призвести до підриву державності та направленні на повалення державного ладу України, не знайшов свого підтвердження в ході розгляду судом даного спору, оскільки на підтвердження існування обставин та фактів, з якими відповідач пов`язує такий висновок, не надано суду жодного доказу.

Крім того, зазначаючи про те, що позивач, перебуваючи на території України, може бути причетний до вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організації масових протестів та заколотів, які можуть привести до підриву державності та направлені на повалення державного ладу України, відповідач на виконання вимог ч.2 ст.77 КАС України повинен був навести обставини та факти, які мають відношення до позивача та дають обґрунтовані підстави для таких висновків.

Управління стратегічних розслідувань поліції в Одеській області також не вказало на будь-які конкретні дії або вчинки позивача, які б вказували на вчинення або на намір вчинення позивачем тих дій, про які зазначило Управління у своєму поданні №8289/55/114/02.2022 від 08.12.2022 року.

При цьому, у вказаному поданні зазначено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 станом на 08.12.2022 року не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що сам по собі факт дотримання відповідачем процедури прийняття оскаржуваного рішення без його належного обґрунтування не може бути достатньою та безумовною підставою для висновку про правомірність оскаржуваного рішення.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає всім критеріям, які визначені ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, критерію обґрунтованості, який відображає принцип обґрунтованості рішення або дії суб`єкта владних повноважень. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Відповідно до п. 6 «Положення про Державну міграційну службу України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360, ДМС для виконання покладених на неї завдань має право: користуватися відповідними інформаційними базами даних державних органів, державною системою урядового зв`язку та іншими технічними засобами; проводити перевірки стану додержання органами виконавчої влади, громадянами, органами реєстрації, підприємствами, установами та організаціями вимог законодавства у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів і вносити пропозиції щодо усунення причин порушення таких вимог.

Колегія суддів зазначає, що будь-яка інформація (в тому числі органів державної прикордонної служби) може бути підставою для проведення міграційною службою перевірки та збору доказів щодо конкретної особи.

Без проведення відповідної перевірки вказаних обставин, прийняття ДМС рішення про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання є лише формальністю та суперечить як діючому законодавству у даній сфері, так і вимогам статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ході розгляду цієї справи відповідачем не надано доказів існування вироку суду, яким позивача засуджено за вчинення злочинів, чи постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, де були б встановлені обставини, що мали б для суду преюдиційне значення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 року у справі №815/1063/18.

Крім того, в оскаржуваному рішенні відповідача не зазначено фактичних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Тобто, вірним є висновок суду першої інстанції, що на час прийняття оскаржуваного рішення Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не мало належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені злочинів, зазначених у поданні Управління стратегічних розслідувань в Одеській області №8289/55/114/02.2022 від 08.12.2022 року.

Колегія суддів зазначає, що апелянт не надав суду будь-яких підтверджень того, що позивач може бути причетний до вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, а як вже зазначено вище, Управління стратегічних розслідувань поліції в Одеській області у поданні №8289/55/114/02.2022 від 08.12.2022 року зазначило, що позивач не перебуває у статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Апелянт також не посилається на існування обставин притягнення позивача до кримінальної відповідальності в рамках будь-якого кримінального провадження.

Саме наявність кримінальної складової в діях особи може розглядатися як загроза національній безпеці України, громадському порядку, або правам і законним інтересам громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Але доказів наявності саме таких складових в діях позивача відповідачем не надано, що, в свою чергу, також вказує на безпідставність оскаржуваного рішення.

Крім цього, протокольною ухвалою колегією судів було витребувано у відповідача інформацію, щодо отримання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну а також інформацію, стосовно того, чи приймалось стосовно позивача рішення про примусове повернення або примусове видворення.

Апелянтом 30.06.2023 року було надано заяву та докази, відповідно до якої колегією встановлено, що 11.02.2023 року ОСОБА_1 до відповідача було подано заяву-анкету №400040817 від 11.02.2022 року про надання дозволу на імміграцію в Україну і після проведення відповідної перевірки Головним Управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 10 квітня 2023 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю російської федерації було надано дозвіл на імміграцію в Україну.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що після скасування посвідки на тимчасове проживання 09 грудня 2022 року на підставі подання Департаменту стратегічних розслідувань Управління стратегічних розслідувань в Одеській області, 10 квітня 2023 року позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що прийняті відповідачем рішення протирічать один одному і доводять те, що під час розгляду подання Управління стратегічних розслідувань поліції в Одеській області співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області не оцінювалась та не перевірялась реальність існування наведених у поданні підстав для прийняття оскаржуваного рішення, а рішення фактично прийнято формально, тобто за наявності лише самого факту надходження вказаного подання.

Крім того, колегія суддів враховує під час розгляду цієї справи те, що після отримання заяви позивача на обмін посвідки, відповідачем було здійснено перевірку всіх даних позивача та 07.12.2022 року було надруковано посвідку на тимчасове проживання ОСОБА_1 в Україні № НОМЕР_1 , що підтверджує відсутність підстав для відмови позивачу в обміні посвідки на тимчасове проживання в Україні, однак на наступний день посвідка була скасована.

В матеріалах справи міститься лист ГУ ДМС України в Одеській області на адресу позивача від 19.07.2022 року щодо стану розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію від 11.02.2022 року №400040817, відповідно до якого відповідач направив запити до СБУ, ГУ НП, Держприкордонслужби щодо наявності або відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на міграцію в Україну та з пояснень представника відповідача та факту направлення для друку та друку 07.12.2022 року посвідки №800294373 вбачається, що від зазначених органів будь-якої інформації, яка б перешкоджала перебуванню позивача в Україні не надійшло, що підтверджує безпідставність рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні ОСОБА_1 .

На виконання вимог протокольної ухвали П`ятого апеляційного адміністративної суду від 28.06.2023 р. апелянтом зазначено, що в період з 2021 року по теперішній час ГУ ДМС в Одеській області рішення про примусове повернення, примусове видворення стосовно вказаної особи не приймалось.

Отже, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей.

Суд звертає увагу, що перекладати тягар негативних наслідків рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні, на особу (позивача у справі) є неприпустимим та не пропорційним у розумінні практики ЄСПЛ.

Аналіз обставин прийняття оскаржуваного рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №6950 від 09.12.2022 року про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , належної ОСОБА_1 ; зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати ОСОБА_1 посвідку на тимчасове проживання в Україні.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14.07.2023 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик