Справа № 461/2852/23
Суддя: Стрельбицький В. В.
Дата ухвалення: 2023-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №461/2852/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рожко Ю.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за адміністративним позовом

позивач ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

представник позивача адвокат Вовк Назарій Романович

(04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 7, оф. 6; РНОКПП: НОМЕР_2 )

до

відповідач - Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури

Львівської міської ради

(79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, )

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Адвокат Вовк Назарій Романович, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просить скасувати постанову заступника начальника відділу інспектора з паркування відділу інспекторів з паркування управління безпеки департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради Діденко Миколи Анатолійовича серії РАП № від 29 березня 2023 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. ст. 122 КУпАП.

В обґрунтування позову покликається на те, що заступником начальника відділу інспектором з паркування відділу інспекторів з паркування управління безпеки департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради Діденко Миколою Анатолійовичем було винесено постанову серія РАП № від 29 березня 2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності, якою було притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. за ч. 1 ст.122 КУпАП за те, що 16 лютого 2023 року року о 15:10 годині у м.Львові, за адресою вул. Валова, 14, транспортним засобом здійснено зупинку, чим порушено вимоги п. 3.34 розділу 33 ПДР. Представник позивача вважає, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вказане порушення є незаконною оскільки ОСОБА_1 на момент винесення постанови і на даний час проходить військову службу, у зв`язку з мобілізацією, а відтак не є належним суб`єктом притягнення до відповідальності, оскільки не керував вказаним транспортним засобом. Крім того, вказує, що особа яка винесла постанову грубо порушила порядок винесення даної постанови. Так, постанова про накладення адміністративного стягнення, що не була виконана шляхом сплати 50% розміру штрафу протягом десяти днів з дня її винесення, надсилається відповідній особі, визначеній у частині 14-2 КУпАП. Однак, відповідно до штампу конверту рекомендованого поштового відправлення 232 постанова була відправлена 10.04.2023, чим пропущено вказаний строк. Також зазначає, що вказана постанова була складена зі спливом більше ніж 1,5 місяці з моменту фіксації вказаного нібито правопорушення, що є порушенням строків притягнення до адміністративної відповідальності. З урахуванням наведеного просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова від 01.05.2023 року відкрито провадження у адміністративній справі, справу вирішено розглядати за правилами встановленими статтею 286 КАС України.

18 травня 2023 року від директора Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю, а також розглянути справу за відсутності уповноваженого представника відповідача.

12 червня 2023 року представник позивача подав до суду додаткові письмові пояснення, у яких зазначив, що оскаржувана постанова винесена з порушенням ч. 6 ст. 279-1 КУпАП, оскільки за вказане у ній правопорушення було притягнуто власника транспортного засобу д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_2 , про що винесено постанову від 16.02.2023 року серії ЛВ №00310626 інспектором з паркування Сінайком Олександром Євгеновичем.

Позивач у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві. Додатково зазначив, що раніше перебував у трудових відносинах із ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про нього, як про належного користувача транспортного засобу Volkswagen Passat д.н.з. НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_2 . Однак, у зв`язку із мобілізацією позивача до Збройних Сил України 22 серпня 2022 року, він припинив трудові відносини із ОСОБА_2 , а відтак не використовує зазначений транспортний засіб та фізично не міг допустити порушення Правил дорожнього руху на вказаному автомобілі 16 лютого 2023 року.

Представник відповідача Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, згідно відзиву просив проводити розгляд справи за його відсутності.

Неявка відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, відповідно до вимог ст. 205 КАС України, не є перешкодою для розгляду справи, а тому суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, враховуючи також те, що клопотань про відкладення розгляду справи не надходило та поважних причин неявки в судове засідання відповідачів не встановлено.

Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За наведених обставин, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та враховуючи, що відповідач не з`явився у судове засідання, обізнаний про наявність даного адміністративного позову в провадженні суду, а також повідомлявся про місце, час, дату розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, суд вважає можливим провести розгляд справи у його відсутності.

При цьому, суд також виходить з того, що положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану» покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Суд, дослідивши наявні у справі документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходить з наступних доводів та мотивів.

Судом встановлено, що постановою заступника начальника відділу - інспектора з паркування відділу інспекторів з паркування управління безпеки Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради Діденка М.А. про накладення адміністративного стягнення серії РАП № від 29.03.2023 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення - штраф у розмірі 340, 00 грн.

Суть правопорушення інкримінованого позивачу полягає у тому, що 16 лютого 2023 року о 15.10 год водієм транспортного засобу Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_3 , здійснено зупинку за адресою: м. Львів, вул. Валова, 14, чим порушено вимоги пункту 3.34 розділу 33 Правил дорожнього руху, в зоні дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено».

Відповідно до пункту 3.34 розділу 33 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, Зупинку заборонено. Забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Частиною 1 статті 122 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-2 КУпАП, адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів - приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації, які функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Постанова про накладення адміністративного стягнення серії РАП № від 29.03.2023 винесена щодо ОСОБА_1 , оскільки останній, згідно з відомостями, наявними у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, зареєстрований як користувач транспортного засобу Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_2 .

Згідно пояснень позивача, він раніше перебував у трудових відносинах із власницею автомобіля Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про позивача, як про користувача цього транспортного засобу, який належить ОСОБА_2 . Однак, у зв`язку із мобілізацією позивача до лав Збройних Сили України 22 серпня 2022 року, він припинив трудові відносини із ОСОБА_2 , а відтак не використовує вказаний транспортний засіб та фізично не міг допустити порушення Правил дорожнього руху на вказаному автомобілі 16 лютого 2023 року.

З витягу із наказу начальника Бази забезпечення пально-мастильними матеріалами Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_4 ) № 200 від 22.08.2022 року судом встановлено, що ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу Бази забезпечення ПММ з 22 серпня 2022 року. Вказана обставина свідчить, що ОСОБА_1 , в силу свого перебування на службі у Збройних Силах України, у період інкримінованого йому порушення об`єктивно не міг здійснювати будь-яку діяльність на автомобілі Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_2 , а відтак вчинити адміністративне порушення викладене у оскаржуваній постанові.

Щодо наявних у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відомостей про ОСОБА_1 , як про належного користувача транспортного засобів, суд виходить з наступного.

Процедура внесення до Єдиного державного реєстру транспортних засобів відомостей про належного користувача транспортного засобу регулюється Порядком внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2022 року №1145 (далі - Порядок №1145).

Згідно п.п.4 п.2 Порядку №1145, належний користувач - фізична особа, яка на законних підставах користується транспортним засобом, що їй не належить, а також керівник юридичної особи (особа, яка виконує повноваження керівника юридичної особи) або працівник, визначений керівником юридичної особи, яка є власником транспортного засобу, які в разі внесення щодо них відомостей до Реєстру несуть відповідно до статті 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення відповідальність за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).

Відповідно до п.3 вищезазначеного Порядку, підставою для внесення до Реєстру відомостей про належного користувача є електронна заява або заява, сформована та подана заявниками, якою визначено належного користувача безпосередньо власником транспортного засобу у зв`язку з передачею фізичній або юридичній особі транспортного засобу в користування.

Отже, обов`язок визначення належного користувача транспортного засобу покладається на власника транспортного засобу.

Також, суд враховує, що ОСОБА_1 , у зв`язку із перебування на службі у Збройних Силах України, об`єктивно не мав можливості вжити визначених Порядком №1145 дії з метою виключення з Єдиного державного реєстру транспортних засобів відомостей про нього, як про належного користувача вищевказаного транспортного засобу.

Дослідивши долучені до матеріалів справи фотознімки, які долучені відповідачем до відзиву, суд приходить до висновку, що такі самі по собі не доводять факт вчинення правопорушення наведеного у оскаржуваній постанові саме позивачем.

В свою чергу, доводи відповідача наведені у відзиві не спростовують наведених вище фактів встановлених судом. Зміст відзиву свідчить про те, що відповідач фактично у стверджувальній формі дублює зміст оскаржуваної постанови та наводить у ньому положення чинного законодавства, фіксацію відповідних порушень та порядок розгляду справ відповідної категорії.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За змістом статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Статтями 10, 11 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п. 24 постанови ПВС України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим статтями 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно зазначити докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.

У постанові Верховного Суду по справі №813/2451/17 від 27.02.2018 р. зазначено, що сам факт будь-якого правопорушення має бути підтверджено виключно допустимими доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що здобуті та досліджені в ході розгляду у суді даної справи докази є достатніми для ухвалення законного рішення у справі та належної перевірки доводів учасників процесу, а також доказів у справі. В цьому контексті суд також відзначає, що сторонам були створені належні умови та надано достатньо часу для реалізації процесуальних прав, що зокрема підтверджено наявністю вищезазначених заяв сторін долучених до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (в даному випадку суть правопорушення наведена у постанові) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення, тобто у даному випадку версії Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради. Наявність таких обставин, яким версія відповідача не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення (відповідача) була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити усю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону. У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Зважаючи на суть правопорушення, його характер, санкцію, наведені положення можуть бути застосовані і у даній справі.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів порушення позивачем положень законодавства про яке йдеться у відзиві на позовну заяву та оскаржуваній постанові.

Так, суд враховує, що позивач, в силу свого перебування на службі у Збройних Силах України об`єктивно не міг здійснювати будь-яку діяльність на автомобілі Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_2 автомобілем, а відтак вчинити правопорушення яке викладене у оскаржуваній постанові, що свідчить про відсутність складу вищенаведеного адміністративного правопорушення у діях позивача.

В даній ситуації, враховуючи, що автомобіль Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_3 не є власністю позивача, не перебував у його фактичному користуванні у період вчинення адміністративного правопорушення зазначеного в оскаржуваній постанові, притягнення позивача до адміністративної відповідальності суперечить положенню статті 61 Конституції України, відповідно до якого, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Наведені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача, а також долучені до відзиву докази не спростовують вказаних вище встановлених судом обставин справи.

При цьому, суд також враховує, що відповідачем не спростовано доводи представника позивача про те, що оскаржувана постанова винесена з порушенням ч. 6 ст. 279-1 КУпАП, оскільки за вказане у ній правопорушення було притягнуто власника транспортного засобу д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_2 , про що винесено постанову від 16.02.2023 року серії ЛВ №00310626 інспектором з паркування Сінайком Олександром Євгеновичем, що підтверджується долученим до матеріалів справи повідомленням про притягнення до адміністративної відповідальності до постанови серії ЛВ №00310626 від 16.02.2023 року, суть правопорушення у якому є ідентичною із суттю правопорушення викладеною у оскаржуваній постанові.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

За правилами ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Зважаючи на те, що в ході розгляду справи встановлено відсутність складу вищенаведеного адміністративного правопорушення у діях позивача, суд приходить до висновку, що зазначена постанова є незаконною та підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю. При цьому, суд також враховує строки які минули з моменту події, тобто закінчення строків накладення адміністративного стягнення.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Доказами у справі підтверджується, що позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому зДепартаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань слід стягнути судовий збір в розмірі 536,80 грн. (0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) на користь держави.

Керуючись ст.ст. 241-246, 286 КАС України,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії РАП № від 29 березня 2023 рокупро притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь держави судовий збір в розмірі 536,80 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

представник позивача адвокат Вовк Назарій Романович

(04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 7, оф. 6; РНОКПП: НОМЕР_2 )

відповідач - Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури

Львівської міської ради

(79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, )

Повний текст судового рішення складений 17.07.2023 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький