Справа № 320/624/23
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2023-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2023 року Київ справа №320/624/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Київського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Київського обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки;

- зобов`язати Київський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки;

- визнати протиправною бездіяльність Київського обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 11 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 2014 до 2017 роки;

- зобов`язати Київський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 11 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 2014 до 2017 роки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу військового комісаріату, відповідач не здійснив із позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015-2017 роки. На день виключення зі списків особового складу військового комісаріату календарна вислуга позивача становить 35 років 02 місяців і 26 днів. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу років понад 20 років становить 45 календарних днів. Таким чином, після набуття вислуги понад 20 років позивач отримав право на щорічну основну відпустку тривалістю 45 календарних днів. Відтак за період з 2014 до 2017 позивач мав право на 180 днів щорічної основної відпустки, з яких використав 169, отже невикористаними залишилися 11 днів. Вважає, що відповідачем протиправно не нарахована та не виплачена під час звільнення позивача з військової служби грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та 11 днів невикористаної щорічної основної відпустки. Посилається на зразкову справу № 620/4218/18.

Ухвалою суду від 18.01.2023 відкрито спрощене позовне провадження в цій адміністративній справі, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, запропоновану відповідачу надати відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 13.03.2023 витребувано від Київського обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки копії належним чином засвідчених доказів.

30.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву та витребувані ухвалою суду докази. У відзиві представник відповідача зазначив про безпідставність позовних вимог, позаяк за загальним правилом звернутися до суду з адміністративним позовом можна протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. У зв`язку зі звільненням позивача з військової служби у жовтні 2017 року, вирішення питання щодо виплат компенсації за невикористані дні відпустки, як учаснику бойових дій у судовому порядку можна протягом шести місяців з дня звільнення з військової служби.

Розглянувши позовну заяву, відзив на позову заяву, дослідивши докази та аргументи сторін, оцінивши їх у сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Рокитнянським РВ ГУ МВС України в Київській області від 16.06.1996.

Згідно з копії посвідчення від 18.03.2015 серії НОМЕР_2 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Відповідно до витягу з послужного списку про проходження військової служби підполковника запасу ОСОБА_1 у період з 05.08.1982 до 27.09.2017 проходив військову службу у Збройних Силах України.

Згідно з витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_1 , військового комісара Ставищенського районного військового комісаріату Київської області, звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 27.09.2017 № 349 у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я) пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" направлено на військовий облік до Ставищенського районного військового комісаріату Київської області. З 23.10.2017 виключено зі списків особового складу військового комісаріату. Щорічну основну відпустку за 2017 рік використав. Календарна вислуга років станом на 23.10.2017 становить 35 років 02 місяці 26 днів.

У відповідь на адвокатській запит відповідач листом від 03.11.2022 № 2/3/2/180 повідомив, що відповідно до витягу з наказу про виключення зі списків особового складу Ставищенського районного військового комісаріату Київської області від 23.10.2017 № 239 у громадянина ОСОБА_1 немає невикористаних днів щорічної основної відпустки.

Листом відповідача від 28.11.2022 № 2/3/2/234 на адвокатський запит надано копії витягів з наказів військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначено, що у зв`язку зі звільненням громадянами ОСОБА_1 з військової служби у жовтні 2017 року, вирішення питання щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки. Як учаснику бойових дій, можливе в судового порядку.

Відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21.08.2014 № 189 позивач використав 2 календарні дні частини основної відпустки з 26.08.2014 до 27.08.2014.

Згідно з витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 18.06.2015 № 128 позивач використав 15 календарних днів частини щорічної основної відпустки з 19.06.2015 до 04.07.2015 за 2014 рік.

Відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.09.2015 № 202 позивач використав 17 календарних днів частини щорічної основної відпустки з 10.09.2015 до 26.09.2015.

Згідно з витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 29.01.2016 № 23 позивач використав 20 календарних днів частини щорічної основної відпустки з 04.02.2016 до 23.02.2016.

Відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 24.05.2016 № 122 позивач використав 25 календарних днів частини щорічної основної відпустки з 25.05.2016 до 19.06.2016.

Згідно з витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.11.2016 № 266 позивач використав 25 календарних днів частини щорічної основної відпустки з 14.11.2016 до 08.12.2016.

Відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.01.2017 № 3 позивач використав 10 календарних днів частини щорічної основної відпустки з 04.01.2017 до 14.01.2017.

Згідно з витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 06.03.2017 № 52 позивач використав 10 календарних днів частини щорічної основної відпустки з 06.03.2017 до 16.03.2017.

Відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21.08.2017 № 157 позивач використав 45 календарних днів частини щорічної основної відпустки з 29.08.2017 до 12.10.2017.

Листом від 03.11.2022 № 2/3/1/180 відповідач у відповідь на адвокатський запит повідомив зокрема, що відповідно до витягу з наказу про виключення зі списків особового складу Ставищенського районного військового комісаріату Київської області від 23.10.2017 № 239 у громадянина ОСОБА_1 немає невикористаних днів щорічної основної відпустки.

Листом від 28.11.2022 № 2/3/1/234 відповідач у відповідь на адвокатський запит повідомив зокрема, що у зв`язку зі звільненням громадянина ОСОБА_1 з військової служби у жовтні 2017 року, вирішення питання щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки, як учаснику бойових дій, можливе в судовому порядку.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період з 2014 2017 роки, а також додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2017 роки, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно з статтею 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 р. № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Закон України від 22 жовтня 1993 р. № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі Закон № 3551-ХІІ) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до статті 4 Закону № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно зі статтею 5 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань з захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України).

Відповідно до пункту 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 р. № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон № 2011-XII).

Відповідно до частини першої та частини другої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 р. № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Відповідно до статті 4 Закону України від 05 листопада 1996 р. № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі Закон № 504/96) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно з статтею 16-2 Закону № 504/96 учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно з пунктом 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до пункту 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Згідно з пунктом 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Суд зазначає, що визначення поняття особливого періоду зазначене у законах України від 21 жовтня 1993 р. № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі Закон № 3543-XII) та від 06 грудня 1991 р. № 1932-XII "Про оборону України" (далі Закон № 1932-XIІ).

У статті 1 Закону № 3543-XII особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У статті 1 Закону № 1932-XII зазначено, що особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XIІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та статтею 16-2 Закону № 504/96.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96 та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічні висновки сформовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Суд дійшов висновку, що під час звільнення з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним протягом 2015 - 2017 років календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Київського обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015, 2016, 2017 роки та зобов`язати Київський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015, 2016, 2017 роки.

Надаючи оцінку твердженню відповідача про те, що вирішення питання щодо виплат компенсації за невикористані дні відпустки, як учаснику бойових дій у судовому порядку можна протягом шести місяців, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема питання щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Як встановив суд, позивача було звільнено у запас наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 27.09.2017 № 349 (за станом здоров`я).

Станом на час звільнення позивача зі служби (27.07.2017) частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України була викладена у такій редакції: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

До "усіх виплат" (заробітна плата, виплата вихідної допомоги, інші виплати) також належить і компенсація за невикористані дні відпустки (що є предметом позовних вимог в частині).

В аспекті спірних правовідносин, Верховний Суд у постанові від 04.04.2023 у справі № 640/8348/21 узагальнив, що поняття "оплата праці" і "заробітна плата", які використовуються у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій справі в частині вимог стосується ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці", у зв`язку з чим, не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення.

Разом з цим суд звертає увагу на те, що з 19.07.2022 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 р. № 2352-ІХ (далі Закон № 2352-ІХ), яким внесені зміни до діючого законодавства про працю. Зокрема, змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів у частині строків таких звернень. При цьому, Закон № 2352-ІХ містить норми прямої дії та поширює свою дію лише на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема з 19.07.2022.

Відтак вимоги Закону № 2352-ІХ щодо строку звернення до суду не застосовуються до позивача, оскільки його звільнено 27.09.2017, а в силу вимог статті 58 Конституції України та частини четвертої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України Закон № 2352-ІХ не має зворотної дії у часі.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду із позовними вимогами про не нарахування та невиплату позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної не пропущено.

Надаючи оцінку позовній вимозі позивача щодо визнання протиправною бездіяльності Київського обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 11 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 2014 до 2017 року, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років 35 календарних днів; від 15 до 20 років 40 календарних днів; понад 20 календарних років 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Згідно з частинами першою, третьою статті 24 Закону № 504/96 у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

З матеріалів справи суд встановив, що на день виключення позивача зі списків особового складу військового комісаріату календарна вислуга позивача становить 35 років 02 місяці 26 днів. Отже, після набуття вислуги років понад 20 років позивач отримав право на щорічну основну відпустку тривалістю 45 календарних днів.

У листі від 03.11.2022 № 2/3/1/180 відповідач у відповідь на адвокатський запит повідомив зокрема, що відповідно до витягу з наказу про виключення зі списків особового складу Ставищенського районного військового комісаріату Київської області від 23.10.2017 № 239 у громадянина ОСОБА_1 немає невикористаних днів щорічної основної відпустки. При цьому, з аналізу витягу з наказу від 23.10.2017 № 239 про виключення позивача зі списків особового складу військового комісаріату зазначено, що щорічну основну відпустку за 2017 рік використав, відтак мова йде саме про 2017 рік, однак відповідачем не надано інформації щодо іншої частини спірного періоду (2014-2016 роки).

З аналізу витягів з наказів військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 у період з 2014 до 2017 років позивач фактично перебував у щорічній основній відпустці сумарну кількість 169 календарних днів (2 дні у 2014 році; 32 у 2015 році; 70 у 2016 році та 65 у 2017 році) з 180 днів (45 днів х 4 роки), що свідчить про невикористані 11 календарних днів щорічної основної відпустки позивачем за 2014 2017 роки.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 11 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 2014 по 2017 роки, а тому необхідно зобов`язати Київський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 11 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 2014 до 2017 роки.

Таким чином, позовні вимоги належать задоволенню.

Відповідно до частин першої і другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх дій щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період з 2014 до 2017 року, а також додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 2017 роки.

Згідно з частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, що є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Оцінюючи наявні в справі докази, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, що належать відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Київського обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки (місцезнаходження: м. Київ, пров. артилерійський, буд. № 5-В, ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки.

Зобов`язати Київський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (місцезнаходження: м. Київ, пров. артилерійський, буд. № 5-В, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017 роки.

Визнати протиправною бездіяльність Київського обласного територіального центра комплектування та соціальної підтримки (місцезнаходження: м. Київ, пров. артилерійський, буд. № 5-В, ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошової компенсації за невикористані 11 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 2014 до 2017 роки.

Зобов`язати Київський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (місцезнаходження: м. Київ, пров. артилерійський, буд. № 5-В, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані 11 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 2014 до 2017 роки.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Басай О.В.