Справа № 120/1572/23
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2023-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

18 липня 2023 р. Справа № 120/1572/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Крапівницької Н.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі- ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідач) в якому просив:

-визнати протиправним та скасувати наказ № 174 від 17.04.2022 в частині мобілізації та переміщення ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 17.04.2022 його призвано на військову службу під час мобілізації згідно з Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» до військової частини НОМЕР_1 .

Позивач вважає, що оскаржуваний наказ № 174 від 17.04.2022 про його призов на військову службу по мобілізації виданий всупереч ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», адже посадовими особами відповідача не перевірено відомостей щодо позивача та не внесено інформацію в спеціальний облік щодо останнього, оскільки позивач є усиновлювачем малолітньої дитини та не підлягає мобілізації.

Ухвалою суду від 24.02.2023 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, а саме шляхом подання клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 10.03.2023 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подачу відзиву на позов.

У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив щодо задоволення позову. Зазначив, що в березні 2022 року, у зв`язку з проведенням загальної мобілізації, працівниками третього відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 було повідомлено ОСОБА_1 про необхідність прибути до третього відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 для проходження медичної комісії. Вказав, що 14.03.2022 року ОСОБА_2 пройшов військово-лікарську комісію та був визнаний придатним до військової служби, згідно висновку ВЛК від 14.03.2022 року. Після прибуття ОСОБА_1 до третього відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 та вивчення його особової справи, зокрема облікової картки на ОСОБА_1 та картки обстеження та медичного огляду від 14.03.2022 року на сержанта ОСОБА_1 , згідно яких у позивача не було підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, він був визнаний придатним до військової служби на підставі графи II Наказу МОУ № 402 від 2008 року, та було зроблено висновок про придатність ОСОБА_1 до проходження військової служби за призовом під час мобілізації. Вказав, що за наслідком наданих ОСОБА_1 документів та даних, наявних в матеріалах його особової справи, відповідач, виходячи зі змісту цих документів, вважаючи позивача таким, що є придатним для проходження військової служби, за відсутності будь-яких інших відомостей, в тому числі таких, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, а також за відсутності будь- яких активних дій, що проявляли б незгоду позивача щодо його призову на військову службу, прийняв Наказ №174 від 17.04.2022 року, змістом якого визначено: «Призвати та направити для проходження військової служби за мобілізацією у складі команди до військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_1 , 1984 року народження» (згідно Витягу з Наказу №174 від 17.04.2022 року).

Також вказав, що в матеріалах справи на ОСОБА_1 відсутні будь-які відомості про наявність в останнього на утриманні неповнолітньої дитини, позбавленої батьківського піклування, та того факту, що він є усиновлювачем, що підтверджується обліковою карткою на ОСОБА_1 , витягом з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних і резервістів, а також відсутністю даного запису у військовому квитку Позивача серії НОМЕР_2 .

Таким чином, на думку відповідача, позивач самостійно нівелював своє право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації шляхом легковажного відношення до своїх обов`язків та позбавив ІНФОРМАЦІЯ_1 можливості визначити підстави для такої відстрочки.

Також вказав, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.04.2022 року №174 сержанта ОСОБА_1 було призвано на військову службу по мобілізації згідно Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» та направлено для проходження військової служби за мобілізацією у складі команди до військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України після прибуття до військової частини сержант ОСОБА_1 був зарахований до особового складу в/ч НОМЕР_1 та призначений на посаду.

Таким чином, на думку відповідача, оскаржуваний наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.04.2022 року №174 в частині призову та направлення для проходження військової служби за мобілізацією позивача є правовим актом індивідуальної дії, що вичерпав свою дію, а тому його скасування є неможливим.

25.04.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказав, що на час призову 17.04.2022 ОСОБА_1 був усиновителем та мав на утриманні неповнолітню дитину, а отже не підлягав мобілізації.

Згоду на проходження служби ОСОБА_1 не давав, враховуючи, що записи в особовій справі, обліковій картці та військовому квитку здійснюються працівниками відповідача, надані документи свідчать про бездіяльність саме працівників відповідача, та не може свідчити про те, що позивач не повідомляв відомості про сімейний стан.

Щодо посилання відповідача на те, що наказ про призов на військову службу вичерпав свою дію зазначив, що Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. На думку представника позивача наказ про призов на військову службу не містить визначеного строку, та не припинив та не вичерпав свою дію, оскільки права позивача і надалі порушуються.

04.05.2023 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній підтримує свої доводи викладені у відзиві на позов та просить відмовити в задоволенні позову. Інших заяв по суті спору не надходило.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 .

Згідно із записами військового квитка серії НОМЕР_2 від 22.05.2002, сімейний стан ОСОБА_1 - неодружений.

Призовною комісією Теплицького району Вінницької області визнаний придатним до військової служби, призваний на строкову службу і направлений 22.05.2022 у військову частину НОМЕР_4 та 10.10.2003 звільнений у запас.

07.12.2004 на підставі наказу №441 Бершадсько-Теплицького ОРВК зарахований на військову службу за контрактом, а 30.10.2006 звільнений в запас у зв`язку з скороченням штатів.

25.06.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 25.05.2005. Прізвище після реєстрацію шлюбу у чоловіка та дружини - ОСОБА_4 .

Відповідно до рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 30.05.2018 року у справі № 148/660/18 ОСОБА_1 є усиновлювачем малолітньої дитини 2016 року народження.

Відповідно до довідки № 259 від 13.02.2023 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, ОСОБА_1 1984 року народження, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 1982 року народження зареєстровані; України, АДРЕСА_1 .

Відповідно до картки обстеження та медичного огляду від 14.03.2022, ОСОБА_1 придатний до військової служби.

Відповідно до довідки ВЛК при третьому відділі ІНФОРМАЦІЯ_1 № 8/1926 від 15.03.2022 ОСОБА_1 визнаний придатним до військової служби.

17.04.2022 на підставі Указу Президента України № 69/2022 призваний у Збройні Сили України.

Відповідно до Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 174 від 17.04.2022 «Про призов та відправку військовозобов`язаних та техніки під час проведення мобілізації», виданого на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 про оголошення загальної мобілізації, відповідно до Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.02.2022 № 48 «Про проведення мобілізації», призвано та направлено для проходження військової служби за мобілізацією у складі команди до військової частини НОМЕР_6 військовозобов`язаного сержанта ОСОБА_1 , 1984 року народження.

Позивач вважає, що наказ № 174 від 17.04.2022 про його призов на військову службу по мобілізації виданий всупереч ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», адже позивач є усиновлювачем малолітньої дитини, та не підлягає мобілізації, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (в редакції на час виникнення правовідносин) (далі - Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 Закону №2232-ХІІ).

Відповідно до частини сьомої статті 1 Закону №2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

За нормами частини третьої статті 1 Закону № 2232-ХІІ військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з частиною дев`ятою статті 1 Закону № 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період. До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України.

За нормами частини другої статті 2 Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Згідно частини шостої статті 2 Закону № 2232-ХІІ видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Абзацом 13 частини першої статті 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону № 2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008) передбачено, що за призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

За приписами статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України воєнний стан неодноразового продовжувався та триває.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ (далі - Закон № 3543-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Зокрема, відповідно до частин 3, 5 статті 22 Закону №3543-XII під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

За змістом пункту 7 цього Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

У силу пункту 12 цього Положення керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження.

Статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Відповідно до ст. 23 вказаного Закону, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: усиновителі, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, на утриманні яких перебувають діти-сироти або діти, позбавлені батьківського піклування, віком до 18 років (такі особи можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання).

Так, з матеріалів справи слідує, що в березні 2022 року, ОСОБА_1 про прибув до третього відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 для проходження медичної комісії. 14.03.2022 року ОСОБА_2 пройшов військово-лікарську комісію та був визнаний придатним до військової служби, згідно висновку ВЛК від 14.03.2022 року, що не заперечується сторонами.

Згідно рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 30.05.2018 у справі №148/660/18 громадяни України ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є усиновлювачами малолітньої дитини ОСОБА_7 , 2016 року народження. Отже, фактично позивач є батьком усиновленої дитини.

В той же час, відповідно до військового квитка та облікової картки позивача відсутні дані про дитину, тим більше відсутні відомості про статус позивача як усиновлювача.

Суд не заперечує того, що за певних умов не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, усиновителі.

Однак, відповідно до ч.11 ст. 38 Закону № 2232-ХІІ призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Отже, наведеною нормою на позивача покладено обов`язок повідомити відповідача про зміну у складі сім`ї та надати відповідні документи.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей, що позивач звертався із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу, у випадках передбачених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", інформацію про обставини які дають право на відстрочку не подавав.

Станом на час розгляду справи, позивачем не надано суду доказів звернення із рапортом, заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Твердження позивача, що він не давав згоди на проходження військової служби, наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується, спростовуються самими діями позивача, який прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1, пройшов медичну комісію, якою визнаний придатний до військової служби, а потім до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби.

Суд критично оцінює твердження позивача, що ним в ході розмови під час мобілізаційних дій повідомлено посадових осіб відповідача про те, що він є усиновлювачем неповнолітньої дитини, оскільки жодних доказів такого, матеріали справи не містять.

Також в матеріалах справи відсутні інші належні, допустимі та достовірні докази, що свідчили б про порушення відповідачем порядку проведення мобілізації щодо позивача.

В позовній заяві позивач також зазначає, що відповідачем всупереч п. 59 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 березня 2002 р. № 352 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2021 р. № 100) не було з`ясовано, що ОСОБА_1 не підлягає до призову на військову службу під час мобілізації, оскільки є батьком-усиновителем, та утримує неповнолітню дитину-сироту.

Однак, суд погоджується із доводами відповідача, що зазначене Положення визначає механізм реалізації повноважень та взаємодію між державними органами та районними, міськими (районними у містах, об`єднаними міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, з питань підготовки громадян до військової служби, приписки їх до призовних дільниць, особливості ведення військового обліку призовників, підготовки та проведення призову громадян України на строкову військову службу (абз. 2 п. 1 Положення), з огляду на це норма на яку посилається позивач стосується оповіщення громадян про призов на строкову військову службу і їх прибуття на призовні дільниці. Отже, стосується саме призовників та призову на строкову військову службу, а не військовозобов`язаних та призову на військову службу під час мобілізації.

Попри це, вимоги п. 59 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом не суперечать та узгоджуються з вимогами ч. 2 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та абз. 8 п. 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних згідно додатку 1 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 921 від 7 грудня 2016 року, оскільки без повідомлення від військовозобов`язаного про наявність відповідних змін облікових даних, посадовим особам територіального центру комплектування та соціальної підтримки неможливо внести такі відомості до облікової картки такого військовозобов' язаного.

В свою чергу, жодних підтверджуючих доказів щодо пред`явлення позивачем під час прибуття до третього відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 вказаного вище рішення суду та свідоцтва про народження дитини позивачем до матеріалів справи не надано.

Так, положення статті 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Право на судовий захист відображене і в частині першій статті 5 КАС, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС.

За приписами пункту 8 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право особи, яка звертається до суду з позовом, самостійно та на свій розсуд розпоряджатися своїми правами, зокрема і щодо визначення предмета і підстав позову є складовою диспозитивності як одного із принципів адміністративного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС України).

Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу. Розгляд спору за межами підстав заявленого позову, за відсутності перешкод в ефективному захисті порушених прав позивача, вказує на порушення положень принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Гарантуючи кожній особі право в порядку, встановленому КАС, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, стаття 5 КАС України одночасно визначає, у який спосіб особа може просити суд їх захистити.

Позивач у позовній заяві визначив спосіб захисту свого права шляхом визнання протиправним та скасування наказу начальника Гайсиньского РТЦК СП в частині призову на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_1 , тобто шляхом визнання протиправними та скасування індивідуальних актів.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Суд звертає уваги на приписи пунктів 4-7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (надалі також Положення № 1153/2008), відповідно до яких громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом № 2232-ХІІ. Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Частина третя статті 24 Закону № 2232-ХІІ передбачає, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 12.1 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року № 170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення № 1153/2008.

Згідно з абзацом другим пункту 225 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Пункт 233 Положення № 1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Серед таких підстав відсутнє скасування наказу про призов особи на військову службу та наказів щодо проходження військової служби.

Відомостей про те, що позивач звертався із рапортом до командира де він проходить військову службу про його звільнення із зазначенням підстав, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, за наслідками розгляду якого мало бути прийняте відповідне рішення матеріали справи не містять.

Суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ № 174 є актом одноразового застосування, станом на час вирішення справи такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби.

За таких обставин відсутність у відповідача на час прийняття оскаржуваного наказу про мобілізацію ОСОБА_1 відомостей про підстави, що виключають призов позивача на військову службу, не може має наслідком визнання оскаржуваного наказу протиправним та його скасування.

Таким чином, встановлені у справі обставини свідчать про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.04.2022 № 174 «Про призов та відправку військовозобов`язаних та техніки під час мобілізації» в частині призову ОСОБА_1 та направлення для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 )

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_8)

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя:

Секретар: