Справа № 320/8686/22
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року справа №320/8686/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач-1, ГУ ПФУ в м. Києві), Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі - відповідач-2, ГУ ПФУ в Хмельницькій області), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, яке викладене у листі Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 23.08.2022 №2600-0213-8/104338;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві нарахувати, призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" із зменшенням пенсійного віку як особі, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 15.07.1995 по 31.12.1995; з 02.08.1998 по 26.10.1999 та з 12.01.2000 по 09.02.2000, з дати звернення, а саме з 11.08.2022.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що має право на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 3 частини другої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особа, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення. Проте відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії з підстав того, що не підтверджено належними документами факт проживання в зоні безумовного відселення. При цьому позивач стверджує, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Враховуючи, що позивач народилася, навчалася у середній школі у смт. Поліське Київської області і працювала в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, починаючи з моменту аварії і до 1995 року позовні вимоги підлягають задоволенню. З огляду на викладене у позивача виникло право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку з 17.12.2021 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.01.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачі, заперечуючи проти позовних вимог, подали до суду відзиви на позов, в яких зазначають, що подані позивачем документи разом із заявою про призначення пенсії не дають підстав встановити факт постійного проживання позивача у зоні безумовного відселення. Окрім того, звертають увагу на наявність виправлень у трудовій книжці, у зв`язку з чим деякі записи про роботу не були зараховані до страхового стажу.

Відповідно до частини п`ятої та шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

Відтак, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 23.02.2015 Фастівським РВ Управління ДМС України в Київській області.

Позивач 11.08.2022 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (Шевченківський район) з заявою встановленої форми про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

До вказаної заяви позивачем додано: копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, копію паспорта, трудову книжку, копію диплому про навчання, копію посвідчення постраждалого від ЧАЕС, свідоцтво про шлюб, анкету опитування. Заява була прийнята ат зареєстрована за №6904, про що видано відповідну розписку-повідомлення.

Суд встановив, що з 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії, який передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсій бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер. Можливість застосування екстериторіального призначення та перерахунку пенсій передбачено постановою Правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України».

Цією постановою внесено зміни до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, де пунктом 4.2 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» передбачено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію.

На підставі зазначеного, після реєстрації заяви позивача та сканування копій наданих документів засобами програмного забезпечення органом, що розглядає заяву, згідно принципу екстериторіальності, було визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області.

За результатами розгляду заяви позивача Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області прийняло рішення від 19.08.2022 №38, яким відмовило у призначенні пенсії, оскільки документами не підтверджено право на зниження пенсійного віку. Зазначено, що до страхового стажу не зараховано період з 15.07.1995 по 31.12.1995, оскільки наявне виправлення в наказі про призначення допомоги по безробіттю; період з 02.10.1998 по 26.10.1999, оскільки у записі про припинення виплати допомоги відсутній підпис відповідальної особи та печатка; період з 12.01.2000 по 09.02.2000, оскільки виплата матеріальної допомоги не підлягає соціальному страхуванню. Також вказано, що для зарахування до страхового стажу періодів безробіття з 15.07.1995 по 31.12.1995, з 02.10.1998 по 26.10.1999, з 12.01.2000 по 09.02.2000 необхідно надати уточнюючу довідку з центру зайнятості про періоди перебування на обліку, отримання допомоги по безробіттю та характер виплат. Вказано, що період роботи (проживання) на території радіоактивного забруднення відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» становить 7 місяців 24 дні. Документами підтверджено, що особа станом на 01.01.1993 проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення становить 7 місяців 24 дні. Для зарахування до періодів роботи з 05.09.1987 по 15.12.1987 та з 26.03.1992 по 31.12.1992 на території радіоактивного забруднення, необхідно надати підтвердження про територіальну приналежність робочого місця до зони безумовного (обов`язкового) відселення. Дата, з якої особа матиме право на пенсійну виплату - 17.12.2032 (відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Про прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії позивача повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 23.08.2022 №2600-0213-8/104338.

Не погодившись з правомірністю рішення про відмову у призначенні пенсії, позивач звернулась до суду з цим позовом, з приводу чого суд зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004 таким законом є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 (далі - Закон №1058).

Згідно із частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, серед іншого, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Аналіз вказаного дає суду підстави дійти до висновку, що право на призначення пенсії за віком у період з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року мають ті особи, які досягли 60-річного віку та мають страховий стаж не менше 29 років.

У той же час, згідно із абзацом 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років: 4 роки* та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року (ч. 2 ст. 55 Закону №796-XII).

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону (ч. 3 ст. 55 Закону №796-XII).

Таким чином, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 2 років, мають право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

При цьому постійне проживання таких осіб або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 4 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи (з 26.04.1986 по 01.01.1993) , але не більше 9 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії, не може перевищувати 9 років.

Разом з цим, суд враховує, що згідно із підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи у зоні відчуження; посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що ГУ ПФУ у Хмельницькій області, обчислено позивачу страховий стаж на рівні 27 років 6 місяців 7 днів.

При цьому до страхового стажу не зараховано такі періоди:

- з 15.07.1995 по 31.12.1995, оскільки наявне виправлення в наказі про призначення допомоги по безробіттю;

- з 02.10.1998 по 26.10.1999, оскільки у записі про припинення виплати допомоги відсутній підпис відповідальної особи та печатка;

- з 12.01.2000 по 09.02.2000 оскільки виплата матеріальної допомоги не підлягає соціальному страхуванню.

Суд дослідив копію трудової книжки, відповідно до якої у записі №10 дійсно наявне виправлення при зазначенні дати наказу, на підставі якого внесено відповідний запис до трудової книжки. Надалі, записи №14 та №15 не засвідчені печаткою установи, яка вчинила такі записи.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.11 Інструкції №58 передбачено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Відповідно до пункту 2.12 Інструкції №58 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові №687/975/17 від 21.02.2018 викладено правовий висновок, відповідно до якого працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах, відтак суд не погоджується із діями відповідача щодо неврахування трудового стажу позивача вказаного у її трудовій книжці, з підстав того, що вона заповнена з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок (відсутність на першій сторінці печатки підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка).

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідач-2, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Відповідачу-2 слід врахувати, що у випадку якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставин, запропонувати позивачу надати інформацію щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Суд вважає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Посилання на відсутність чи неточність записів у первинних документах по обліку трудового стажу на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи, за наявності у трудовій книжці відомостей достатніх у своїй сукупності для визначення конкретного періоду роботи, не може бути підставою для виключення вказаного періоду роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення організаційно-розпорядчих документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист, в тому числі вирішення питання щодо призначення пенсії за віком.

Таким чином, суд уважає, що виправлення у даті прийняття наказу, на підставі якого зроблено запис №10 про призначення позивачу допомоги по безробіттю не є істотним у такому випадку, оскільки у подальшому зроблено запис №11 про припинення виплати допомоги, який вже не містить жодних описок або виправлень. При цьому такі записи пов`язані хронологічно, є послідовними та не викликають жодних сумнівів у їх достовірності.

Суд також звертає увагу відповідача-2, що запис №15 не був засвідчений печаткою та підписом відповідної установи, оскільки подальші записи (НОМЕР_6, №17) були зроблені тією самою установою - Києво-Святошинським районним центром зайнятості. У свою чергу останній запис цієї установи (№17) вже засвідчено печаткою цієї установи та підписом посадової особи.

Отже, суд вважає, що у разі наявності у відповідача-2 сумнівів у достовірності відповідних записів у трудовій книжці, він мав самостійно направити запит до Переяслав-Хмельницького районного центру зайнятості для підтвердження періоду виплати допомоги по безробіттю з 15.07.1995 по 31.12.1995 та до Києво-Святошинського районного центру зайнятості - для підтвердження періоду виплати допомоги по безробіттю з 02.10.1998 по 26.10.1999, а тому дії щодо відмови у зарахуванні таких періодів до страхового стажу є протиправними.

Що стосується періоду роботи з 12.01.2000 по 09.02.2000, який не зараховано до страхового стажу позивача, суд зазначає таке.

У вказаний період часу правові, економічні та організаційні основи зайнятості населення України і його захисту від безробіття, а також соціальні гарантії з боку держави в реалізації громадянами права на працю визначав Закон України "Про зайнятість населення" від 01.03.1991 № 803-XII (далі-Закон № 803-XII).

Статтею 25 Закону № 803-XII передбачено наступні види компенсацій, як сприяння держави незайнятим громадянам у поновленні їх трудової діяльності: а) надання особливих гарантій працівникам, вивільнюваним з підприємств, установ, організацій; б) виплата стипендій в період професійної підготовки або перепідготовки і включення цього періоду до загального і безперервного трудового стажу; в) виплата в установленому порядку допомоги по безробіттю; г) подання додаткової матеріальної допомоги безробітному громадянину і членам його сім`ї з урахуванням наявності осіб похилого віку і неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні.

Таким чином, існувало два види компенсацій: допомога по безробіттю; матеріальна допомога безробітному громадянину і членам його сім`ї. Такі види допомоги є різними за характером та правовою природою.

При цьому, відповідно до пункту «а» частини третьої статті «Про пенсійне забезпечення», який визначав на той момент періоди, які підлягають зарахуванню до страхового стажу, визначав, що до стажу роботи зараховувався період одержання допомоги по безробіттю.

Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_6, № НОМЕР_2 у період з 12.01.2000 по 09.02.2000 позивач отримувала саме матеріальну допомогу безробітному громадянину, що не дає підстав для зарахування періоду виплати такої допомоги до страхового стажу.

Відтак, суд вважає, що відповідач-2, відмовляючи в зарахуванні позивачу до страхового стажу періоду одержання матеріальної допомоги з 12.01.2000 по 09.02.2000, діяв правомірно, що є підставою для відмови в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Окрім цього спір між сторонами виник саме з підстав наявності чи відсутності факту постійного проживання чи постійної роботи позивача у зоні безумовного відселення та, відповідно, права останнього користуватися пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у тому числі й щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Відповідач-2 в оскаржуваному рішенні зазначає, що для зарахування періодів роботи з 05.09.1987 по 15.12.1987 та з 26.03.1992 по 31.12.1992 потрібно надати підтвердження про територіальну приналежність робочого місця до зони безумовного (обов`язкового) відселення.

Суд критично сприймає вказані твердження відповідача, виходячи з такого.

Відповідно до статті 9 Закону №796-XII особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Згідно із абзацом п`ятим пункту 2 частини 1 статті 14 Закону №796-XII для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження: особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2.

У відповідності до частини першої статті 65 Закону №796-XII учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом (частина третя статті 65 Закону №796-XII).

Як слідує з матеріалів справи позивачка є громадянкою, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28.06.1989 №224; категорія 2), що прямо зазначено у посвідченні серії НОМЕР_3 , яке видане 15.01.1993 (категорія 2) Київською обласною держадміністрацією.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №501)

Згідно із пунктом 2 Порядку №501 посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законами України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Аналіз вказаного дає суду підстави дійти до висновку, що Законом №796-XII та Порядком № 501 визначено, що саме посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що, надаючи особі посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» держава визнає за особою право на пільги, встановлені чинним законодавством для власників такого посвідчення.

Тому враховуючи, що у посвідченні прямо зазначено, що позивач є громадянином із зони безумовного (обов`язкового) відселення, суд приходить до однозначного висновку, що факт проживання останнього у зоні безумовного (обов`язкового) є підтвердженим.

Додатково факт проживання позивача у зоні безумовного відселення підтверджується атестатом про середню освіту, де зазначається що позивач закінчила у червні 1987 року Поліську середню школу №1 смт. Поліське Поліського району Київської області. Таким чином, можна зробити висновок, що з моменту аварії (26.04.1986) до 26.06.1987 (закінчення школи), тобто 1 рік та 2 місяці позивач проживала у зоні безумовного відселення.

Окрім цього, у записах трудової книжки частково підтверджується робота позивача в зоні безумовного відселення.

Так, відповідно до записів №3, №4 позивач працювала з 22.12.1987 по 15.08.1988 на посаді старшої піонервожатої Поліської середньої школи №1. Записи №5, №6 трудової книжки свідчать про те, що позивач працювала з 27.10.1988 по 01.06.1989 оператором рахункових машин Вільчанської міжрайбази Поліського району Київської області. Відповідно до записів №7, №8, №9 трудової книжки позивач перебувала з 26.03.1992 на посаді апаратника хімводочистки на Поліській дільниці теплових мереж Вишгородського міжрайонного підприємства теплових мереж «Вишгородтепломережа», а 02.03.1995 позивача звільнено з роботи у зв`язку з відселенням з зони радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС згідно постанови РМ України від 30.12.1989 №333.

Доводи відповідача-2 щодо необхідності надати підтвердження про територіальну приналежність робочого місця до зони безумовного (обов`язкового) відселення є безпідставними, оскільки з записів трудової книжки можна чітко встановити місце роботи позивача (населені пункти Поліського району Київської області, що відносяться до зони безумовного відселення). Більш того, у записі №9 також зазначається про причини звільнення позивача з роботи: відселення з зони радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС згідно постанови РМ України від 30.12.1989 №333.

Водночас такі доводи відповідача-2 є слушними щодо записів №1, №2 трудової книжки, в яких зазначено, що з 05.09.1987 по 15.12.1987 позивач працювала техніком виробничого персоналу Київського міжміського бюро технічної інвентаризації, оскільки з цих записів дійсно неможливо встановити, в якому саме місці працювала позивач у цей період. Будь-яких інших уточнюючих документів до матеріалів справи сторонами не додано.

Також не підлягає зарахуванню до періоду проживання у зоні безумовного відселення період навчання позивача у Кролевецькому професійному технічному училищі №22 з 01.09.1989 по 28.06.1991, що підтверджується дипломом від 28.06.1991 серії НОМЕР_4 , оскільки місто Кролевець знаходиться у Сумській області та не належить до зони безумовного відселення.

Підсумовуючи викладене, згідно поданих документів позивач проживала та/або працювала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення у період з дня аварії на Чорнобильській АЕС:

- з 26.04.1986 по 26.06.1987 (закінчення Поліської СШ №1) (0 років 2 місяці 0 днів),

з 22.12.1987 по 15.08.1988 (період роботи на посаді старшої піонервожатої Поліської середньої школи №1) (0 років 7 місяців 23 дні),

- з 27.10.1988 по 01.06.1989 (період роботи на посаді оператора рахункових машин Вільчанської міжрайбази Поліського району Київської області) (0 років 7 місяців 4 дні),

- з 26.03.1992 по 02.03.1995 (період роботи на посаді апаратника хімводочистки на Поліській дільниці теплових мереж Вишгородського міжрайонного підприємства теплових мереж «Вишгородтепломережа»), з якого враховується період з 26.03.1992 по 31.12.1992 (0 років 9 місяців 5 днів), всього 3 роки 2 місяці 2 дні.

При цьому згідно наведеної вище норми статті 55 Закону № 796-XII період проживання (роботи) у зоні безумовного відселення враховується лише до 01.01.1993.

Отже, загальний період роботи (проживання) у зоні безумовного відселення, що враховується для розрахунку кількості років, на який буде знижено пенсійний вік, становить 3 роки 2 місяців 2 дні - повних 3 роки.

Таким чином, суд вважає, що позивач має право на вихід на пенсію із зменшенням пенсійного віку на 7 років (чотири роки як початкова величина особі, яка постійно проживала у зоні безумовного відселення на момент аварії, та три роки за проживання в зоні безумовного відселення три повних роки після аварії), тобто у 53 роки, що виповнились позивачу 16.12.2022.

Водночас позивач звернулася до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії 11.08.2022.

Таким чином, оскільки позивач не досягла пенсійного віку, необхідного для призначення пенсії за віком на момент звернення із заявою про призначення пенсії - 53 роки, станом на момент звернення позивача за призначенням пенсії 11.08.2022, відсутні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та призначити позивачу пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону №796-XII.

Враховуючи висновки суду про досягнення позивачем пенсійного віку у 53 роки, право на пенсію позивач має з 17.12.2022 року (дня, наступного за днем досягнення пенсійного віку).

Однак, не зважаючи на те, що результат рішення відповідача-2 (щодо відмови у призначенні пенсії) є правильним, з його мотивуванням суд погодитись не може.

Серед іншого, як вже було встановлено вище, суд вважає неправильними висновки відповідача-2 щодо незарахування до страхового стажу періодів 15.07.1995 по 31.12.1995 та з 02.10.1998 по 26.10.1999, а також до періоду проживання (роботи) в зоні безумовного (обов`язкового) відселення періоди з 26.04.1986 по 26.06.1987, з 22.12.1987 по 15.08.1988, з 27.10.1988 по 01.06.1989, з 26.03.1992 по 31.12.1992. Суд також звертає увагу, що у рішенні про відмову у призначенні пенсії відповідач-2 також вказав дату, з якої особа матиме право на пенсійну виплату - 17.12.2032, що також є неправильним з огляду на встановлені під час розгляду цієї справи обставини.

Відтак для ефективного захисту прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії та зобов`язати відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, .

Суд також звертає увагу, що скасуванню підлягає безпосередньо рішення про відмову у призначенні пенсії, що прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області 19.08.2022 за №38.

При цьому лист Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 23.08.2022 №2600-0213-8/104338, який просить скасувати позивач, є лише повідомленням про прийняте відповідачем-2 рішення та жодним чином не впливає на суть спірних правовідносин.

Також суд звертає увагу, що саме ГУ ПФУ в Хмельницькій області є уповноваженим органом, що має розглядати заяву позивача про призначення пенсії, а тому позовна вимога стосовно зобов`язання вчинити дії стосується саме цього відповідача, а не ГУ ПФУ у м. Києві.

Враховуючи, що позовні вимоги про визнання протиправним рішення про відмову у призначенні пенсії за віком та зобов`язання вчинити дії стосуються лише відповідача-2, суд приходить до висновку про відсутність позовних вимог, звернутих до відповідача-1 - ГУ ПФУ у м. Києві. Тому, у задоволенні позовних вимог до ГУ ПФУ у м. Києві належить відмовити.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Керуючись статтями 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 19.08.2022 №38.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (ідентифікаційний код 21318350, місцезнаходження: 29000, м. Хмельницький, вул. Чекірди Гната, буд. 10) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до страхового стажу періоди з 15.07.1995 по 31.12.1995 та з 02.10.1998 по 26.10.1999, зарахувавши до періоду проживання (роботи) в зоні безумовного (обов`язкового) відселення періоди з 26.04.1986 по 26.06.1987, з 22.12.1987 по 15.08.1988, з 27.10.1988 по 01.06.1989, з 26.03.1992 по 31.12.1992, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду складено 18.07.2023.

Суддя Кушнова А.О.