Справа № 320/905/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2023 року справа №320/905/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Миколаївській області), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відділу призначення пенсій Управління пенсійного забезпечення в Миколаївській області Головного управління пенсійного фонду України (Головне управління пенсійного фонду України в Миколаївській області, ) та скасувати рішення від 20.10.2022 №31 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку із недосягненням пенсійного віку;

- зобов`язати відділ призначення пенсій Управління пенсійного забезпечення в Миколаївській області Головного управління пенсійного фонду України (Головне управління пенсійного фонду України в Миколаївській області, ) розрахувати та призначити пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на підставі ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Мотивуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що він має право на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 3 частини другої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особа, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення. Проте відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії з підстав того, що при визначенні періоду проживання в зоні безумовного відселення не враховано архівну довідку, оскільки в ній міститься інформація про місце реєстрації позивача, тоді як необхідно засвідчити факт саме проживання в зоні безумовного відселення. Позивач наполягає, що в ті часи поняття реєстрації (прописки) та фактичного місця проживання ототожнювалось, а постійне проживання за адресою, відмінною від офіційно зареєстрованої, - заборонялося.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.01.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що подані позивачем документи разом із заявою про призначення пенсії не дають підстав встановити факт постійного проживання позивача у зоні безумовного відселення.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій вважає необґрунтованими викладені відповідачем доводи у відзиві на позов та наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Окрім цього, відповідач подав до суду клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, оскільки позивач звернувся з заявою про призначення пенсії саме до зазначеного органу.

Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 11.04.2023 відмовив у задоволенні зазначеного клопотання, оскільки позовні вимоги пред`явлені саме до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, який приймав оскаржуване у цій справі рішення та є належним відповідачем у справі.

Відповідно до частини п`ятої та шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

Відтак, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 25.09.1996 Обухівським РВ ГУМВС України в Київській області.

Позивач 12.10.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою встановленої форми про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

До вказаної заяви позивачем додано: копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, копію паспорта, трудову книжку, копію диплому про навчання, копію посвідчення постраждалого від ЧАЕС, архівні довідки, довідку про місце проживання. Заява була прийнята та зареєстрована за №3922, про що видано відповідну розписку-повідомлення.

Суд встановив, що з 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії, який передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсій бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер. Можливість застосування екстериторіального призначення та перерахунку пенсій передбачено постановою Правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України».

Цією постановою внесено зміни до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, де пунктом 4.2 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» передбачено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію.

На підставі зазначеного, після реєстрації заяви позивача та сканування копій наданих документів засобами програмного забезпечення органом, що розглядає заяву, згідно принципу екстериторіальності, було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

За результатами розгляду заяви позивача відділ призначення пенсій Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області прийняв рішення від 20.10.2022 № 31, яким відмовив у призначенні пенсії, оскільки не підтверджено факт проживання (роботи) позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення на 01.01.1993 не менше 2 років.

Не погодившись з правомірністю рішення про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом, з приводу чого суд зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004 таким законом є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 (далі - Закон №1058).

Згідно із частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, серед іншого, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Аналіз вказаного дає суду підстави дійти до висновку, що право на призначення пенсії за віком у період з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року мають ті особи, які досягли 60-річного віку та мають страховий стаж не менше 29 років.

У той же час, згідно із абзацом 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років: 4 роки* та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року (ч. 2 ст. 55 Закону №796-XII).

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону (ч. 3 ст. 55 Закону №796-XII).

Таким чином, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 2 років, мають право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

При цьому постійне проживання таких осіб або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 4 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи (з 26.04.1986 по 01.01.1993) , але не більше 9 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії, не може перевищувати 9 років.

Разом з цим, суд враховує, що згідно із підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року №122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи у зоні відчуження; посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що ГУ ПФУ в Миколаївській області, обчислено позивачу страховий стаж на рівні 29 років 11 місяці 12 днів. Зазначений розмір стажу сторонами не заперечується.

При цьому спір між сторонами виник саме з підстав наявності чи відсутності факту постійного проживання чи постійної роботи позивача у зоні безумовного відселення та, відповідно, права останнього користуватися пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у тому числі й щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Позивач до заяви про призначення пенсії надав на підтвердження факту постійного проживання в зоні безумовного відселення такі документи:

- архівну довідку Вишгородської районної військової адміністрації від 31.08.2022 №05-07/282, яка зазначає, що у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають у будинку по АДРЕСА_1 , містяться відомості про реєстрацію постійного місця проживання позивача за зазначеною адресою з 19.06.1971. Окрім цього, наявна також інформація, що по досягненню 16-річного віку позивач отримав паспорт 19.03.1987.

- довідку виконавчого комітету Поліської селищної ради народних депутатів Поліського району Київської області від 22.04.1992 №1489, яка підтверджує, що позивач дійсно був прописаний в АДРЕСА_1 по 27.06.1990, місцевий уродженець, проживав на житловій площі батьків в індивідуальному житловому будинку разом з батьками.

- копію свідоцтва про шлюб, який засвідчує, що 23.07.1990 відділом РАЦС Поліського райвиконкому Київської області зареєстровано шлюб між позивачем та ОСОБА_2 .

Відповідач в оскаржуваному рішенні зазначив, що зазначені документи не враховано при визначенні періоду проживання в зоні безумовного відселення, оскільки у довідці від 31.08.2022 №05-07/282 зазначено про реєстрацію, що не передбачено Порядком №22-1; а у довідці від 22.04.1992 №1489 не зазначено підставу її видачі.

Суд критично сприймає вказані твердження відповідача, мотивуючи це таким.

Відповідно до статті 9 Закону №796-XII особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Згідно із абзацом п`ятим пункту 2 частини 1 статті 14 Закону №796-XII для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження: особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2.

У відповідності до частини першої статті 65 Закону №796-XII учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом (частина третя статті 65 Закону №796-XII).

Як слідує з матеріалів справи позивач є громадянином, який постійно проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, що прямо зазначено у посвідченні серії НОМЕР_2 , яке видане 26.04.1993 (категорія 2).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №501)

Згідно із пунктом 2 Порядку №501 посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законами України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Аналіз вказаного дає суду підстави дійти до висновку, що Законом №796-XII та Порядком №501 визначено, що саме посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що, надаючи особі посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» держава визнає за особою право на пільги, встановлені чинним законодавством для власників такого посвідчення.

Тому, ураховуючи, що у посвідченні прямо зазначено, що позивач є громадянином із зони безумовного (обов`язкового) відселення, суд приходить до однозначного висновку, що факт проживання останнього у зоні безумовного (обов`язкового) є підтвердженим.

Суд також вважає неправильними доводи відповідача, що реєстрація місця проживання не може підтверджувати належним чином факт постійного проживання у зоні безумовного відселення.

Суд звертає увагу, що поняття «реєстрація місця проживання було уведено з прийняттям Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яким введено правило добровільної реєстрації за місцем проживання або перебування. До цього існувало поняття «прописка». При цьому такі поняття є відмінними за своїми цілями та природою. Прописка втілювала в життя функцію адміністративно-планового розміщення населення, контроль за переміщенням громадян, а реєстрація - це підтримка юридичного зв`язку між людиною і державою з метою взаємного виконання прав і обов`язків, яка має повідомний (декларативний) характер і не обмежує свободу пересування громадян.

Крім того, прописка закріплювала громадян за визначеною адміністративно-територіальною одиницею шляхом видання адміністративними органами на місцях дозволу на проживання. Натомість інститут реєстрації не встановлює зазначених обмежень.

У цьому випадку, позивач додатково до посвідчення, яке є основним доказом статусу особи, яка проживала в зоні безумовного відселення, надав архівні довідки, які підтверджують, що позивач проживав в смт Поліське Поліського району Київської області з 19.06.1971 по 27.06.1990.

Суд повторно наголошує, що місце реєстрації (прописки) у зазначений період не могло відрізнятися від фактичного місця проживання, а тому доводи відповідача щодо неврахування зазначених довідок при обчисленні періоду постійного проживання в зоні безумовного відселення є безпідставними.

Факт навчання позивача в Українському республіканському заочному технікумі Держагропрому УРСР у м. Боярка Київської області у період з 01.09.1987 по 27.04.1990 також жодним чином не спростовує факт постійного проживання у зоні безумовного відселення, оскільки такий вид навчання як заочне не передбачає постійне перебування особи у навчальному закладі, а характеризується можливістю поєднувати навчання з роботою без відриву від виробництва та без необхідності переїзду до місцезнаходження навчального закладу.

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави дійти до висновку, що матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано, що позивач постійно проживав у зоні безумовного відселення, а також чотири повних роки після аварії - до 27.06.1990.

Отже, суд вважає, що позивач має право на вихід на пенсію із зменшенням пенсійного віку на 8 років (чотири роки як початкова величина особі, яка постійно проживала у зоні безумовного відселення на момент аварії, та чотири роки за проживання в зоні безумовного відселення чотири роки після аварії), тобто у 52 роки, що виповнились позивачу 12.08.2022.

Таким чином, позивач з 12.08.2022 набув право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком суд зазначає таке.

Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідачем було протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог стосовно визнання протиправними дій відповідача щодо прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії, оскільки належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправним та скасування саме рішення про відмову у призначенні пенсії, тоді як дії відповідача щодо його прийняття не мають жодного юридичного значення для позивача.

Щодо дати, з якої позивачу слід призначити пенсію, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону №1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: 1) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Таким чином, оскільки позивач досяг пенсійного віку, необхідного для призначення пенсії за віком - 52 роки, 12.08.2022, а із заявою про призначення пенсії звернувся 12.10.2022, тобто не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку, отже пенсія має бути призначена йому з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку - з 13.08.2022.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Керуючись статтями 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 20.10.2022 № 31 про відмову у призначенні пенсії.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (ідентифікаційний код 13844159, місцезнаходження: 54020, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1) призначити з 13.08.2022 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, яка постійно проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду складено 17.07.2023.

Суддя Кушнова А.О.