Справа № 320/6868/22
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року справа №320/6868/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України (далі - відповідач, контролюючий орган, ОКПП «Київ»), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу при звільненні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2017-2021 роки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2017-2021 роки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з жовтня 2017 року по листопад 2018 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з жовтня 2017 року по листопад 2018 року;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачу за період з жовтня по грудень 2020 року та з березня по жовтень 2021 року додаткових доплат до заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №375 від 29.04.2020;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу за період з жовтня по грудень 2020 року та з березня по жовтень 2021 року додаткові доплати до заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №375 від 29.04.2020;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за піднайом (найом) житла за жовтень 2019, січень 2020, лютий 2021 років та виходячи з розрахунку визначеного Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 №450, за весь період їх виплат;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за піднайом (найом) житла за жовтень 2019, січень 2020, лютий 2021 років та виходячи з розрахунку визначеного Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 №450, за весь період їх виплат;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 10 жовтня 2021 року по день постановлення судом першої інстанції рішення у цій адміністративній справі.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у день її звільнення з військової служби відповідач не виплатив усі суми, що належать їй, а саме: компенсації за невикористану додаткову відпустку, доплати на період дії карантину, індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за піднайом (найом) житла.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.08.2022 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

20.09.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОКПП «Київ», в якому зазначено, що додаткові відпустки не надаються під час дії особливого періоду, а тому позивач не має право і на виплату компенсації за невикористані дні такої відпустки.

Окрім цього, доплата на період дії карантину здійснюється за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів, тоді як відповідач не є головним розпорядником бюджетних коштів. Відповідач зазначає, що індексація грошового забезпечення позивачу у спірний період не виплачувалась, оскільки індекс споживчих цін не перевищував поріг індексації. Також відповідач стверджує, що позивачу виплачувалась компенсація за піднайом житла у належному розмірі, що підтверджується архівною відомістю заробітної плати.

Позивач подала додаткові пояснення, які надійшли до суду 28.09.2022, в яких зазначає, що право на отримання при звільненні компенсації за невикористану під час дії особливого періоду додаткової відпустки підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі №620/4218/18. Окрім цього, права на отримання індексації грошового забезпечення, відповідач помилково надає оцінку лише індексу споживчих цін без урахування базового місяця.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Соснівським РВ УМВС України в Черкаській області 15.02.2011 р.

Наказом начальника ОКПП «Київ» від 13.10.2017 №231-ос призначено ОСОБА_1 на посаду інспектора прикордонної служби 3 категорії другої групи паспортного контролю першого відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Бориспіль (термінал D)» 1 категорії (тип А), зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.

Наказом начальника ОКПП «Київ» від 20.09.2021 №402-ос ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом начальника ОКПП «Київ» від 08.10.2021 №451-ос виключено ОСОБА_1 із списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення.

Представник позивача, адвокат Дмитрик С.В., направив до ОКПП «Київ» адвокатський запит від 22.12.2021 №139, в якому просив повідомити обставини щодо виплати усіх сум, що належать ОСОБА_1 при звільненні.

Листом 06.01.2022 №11-96-22-Вих ОКПП «Київ» повідомив представнику позивача, серед іншого, про розмір виплаченої індексації грошового забезпечення, компенсації за піднайом житла, на підтвердження чого надав відповідні архівні відомості.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати розрахунку при звільненні у повному обсязі, звернулася з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частин першої - третьої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Постановою Кабінету Міністрів України №702 від 01.08.2012 (далі Постанова №702) затверджено Перелік військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку (далі Перелік №702), та Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - Порядок № 702).

При цьому посада, яку займала позивач - інспектор прикордонної служби, зазначена у пункті 4 Переліку №702 з максимальною тривалістю щорічної додаткової відпустки - 7 календарних днів.

Відповідно до пунктів 1, 11 Порядку № 702 щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

Щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

Відповідач не заперечує факт того, що відповідно до зазначених вище норм позивач мала право на отримання додаткової відпустки, але зазначає, що підставою для невиплати позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку відповідачем визначено настання в Україні особливого періоду з 18.03.2014, у зв`язку з чим призупинено надання додаткових відпусток військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, що позбавляє права на отримання компенсації за невикористані дні такої відпустки при звільненні.

Так, відповідно до пунктів 17 - 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 та «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

Згідно зі статтею 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону №1932-XII визначено особливий період як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, у статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Так мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження нею військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, у якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Зазначене прямо передбачено абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України №2011-ХІІ: «у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей».

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток на особливий період є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права (тобто, на право отримання грошової компенсації невикористаних днів відпустки при звільненні або на використання відпустки після закінчення особливого періоду).

Враховуючи те, що у весь час проходження позивачем військової служби в ОКПП «Київ» з 13.10.2017 по 10.10.2021 діяв особливий період позивач не мала можливості використати додаткову відпустку. Відповідно, такі дні накопичувались у статусі невикористаних днів відпустки та мали б бути компенсовані при звільненні позивача з військової служби.

Зазначене також узгоджується з пунктом 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, де зазначено, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18.

З огляду на зазначене суд вважає, що при звільненні з військової служби у запас позивач мала право на отримання грошової компенсації за невикористану у 2017-2021 роках додаткову відпустку, передбачену пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01.08.2012, а тому наявна протиправна бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати такої компенсації.

Щодо індексації грошового забезпечення суд зазначає таке.

Як вже зазначалося вище, відповідно до пункту 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 №1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення".

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статей 4, 6 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно з пунктом 6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

З аналізу наведених вище нормативно-правових актів, вбачається що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Відповідно до пункту 11 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Пунктом 2 Порядку №1078 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, серед іншого, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно з пунктом 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

У разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення (пункт 5 Порядку №1078).

Згідно з підпунктом 2 пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні.

Окрім того, звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №825/694/17.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Нормами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено здійснення індексації грошового забезпечення військовослужбовців. Індексація грошового забезпечення за своєю суттю є державною гарантією щодо оплати праці, метою якої є підвищити грошові доходів громадян для компенсації подорожчання/зростання споживчих товарів і послуг внаслідок інфляції. Проведення індексації заробітної плати (грошового забезпечення) є обов`язком підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, у разі коли індекс споживчих цін перевищив поріг індексації.

У цьому випадку відповідач не заперечує факт того, що він не виплачував у вказаний позивачем період з жовтня 2017 року по листопад 2018 року індексацію грошового забезпечення, але зазначає, що у цей період індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації.

Суд не погоджується з такими доводами відповідача, оскільки він залишив поза увагою, що обчислення індексу споживчих цін проводиться наростаючим підсумком, починаючи з наступного за базовим місяця.

Варто зазначити, що схема посадових окладів осіб військовослужбовців Збройних Сил України затверджена постановою Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007, яка набрала чинності з 01.01.2008.

Після прийняття Кабінетом Міністрів України постанови №704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил України, базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації став березень 2018 року.

Отже, на законодавчому рівні розмір посадового окладу військовослужбовців був встановлений у січні 2008 року та в подальшому такий був змінений (зріс) у березні 2018 року.

На переконання суду, відповідач у межах спірних правовідносин безпідставно оминув норми абзацу третього, четвертого, шостого пункту 5 Порядку №1078 в частині вирішення питання про наявність підстав для виплати позивачу індексації його грошового забезпечення у місяці підвищення доходу (січень 2008 року та березень 2018 року), не встановив, чи перевищує розмір підвищення грошового доходу позивача суму індексації, що склалася у місяці підвищення такого доходу.

Таким чином, для ефективного захисту прав та інтересів позивача позовні вимоги необхідно задовольнити шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року.

Щодо доплати на період карантину судом встановлено такі обставини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (із наступними змінами) (далі Постанова №211) установлено карантин з 12.03.2020 на усій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України №375 від 29.04.2020 «Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни» (далі - Постанова №375) врегульовані деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни.

Пунктами 1, 2 Постанови №375 визначено, що на період дії карантину, встановленого Постановою №211 та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративним, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) (далі - працівники) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, встановлюється додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах; встановлення доплати, визначеної п. 1 цієї постанови, працівникам підприємств, установ та організацій, органів державної влади, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів, здійснюється у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення).

Відповідно до пунктів 4-5 Постанови №375 перелік посад (професій) працівників, яким встановлюються такі доплати, визначається відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику; персональний перелік працівників, яким встановлюється доплата, визначається керівником (керівником державної служби) відповідного підприємства, установи та організації, органу державної влади; доплати, визначені п. 2 і 3 цієї постанови, здійснюються за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.

Відтак, підставою для отримання доплати відповідно до Постанови №375 є сукупність таких умов : 1) особа є військовослужбовцем Держприкордонслужби; 2) забезпечує життєдіяльність населення та внаслідок виконання своїх обов`язків має безпосередній контакт з населенням.

Тобто вказана доплата здійснюється не всім військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, а лише окремим категоріям таких військовослужбовців, які внаслідок безпосереднього виконання своїх обов`язків забезпечують життєдіяльність населення, у зв`язку з чим мають з населенням безпосередній контакт.

Окрім цього, постановою Кабінету Міністрів України від 10.06.2020 № 485 затверджено «Порядок використання коштів, виділених для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я» (далі Порядок №485), який визначає механізм використання коштів державного бюджету за програмами, зокрема: здійснення доплати військовослужбовцям Держприкордонслужби, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, за рахунок коштів, виділених з фонду боротьби з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та її наслідками (далі бюджетні кошти).

Згідно пункту 2 Порядку №485 головним розпорядником бюджетних коштів є МВС. Відповідальними виконавцями бюджетних програм є МВС, Національна гвардія, Адміністрація Держприкордонслужби, ДСНС та Національна поліція (далі органи системи МВС).

Абзацами 1 та 2 пункту 4 Порядку №485 визначено, що кошти, отримані органами системи МВС відповідно до пункту 3 цього Порядку, використовуються виключно для: доплати до грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії та Адміністрації Держприкордонслужби, особам рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 даної статті).

Тож, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Судом встановлено, що відповідний наказ або інший розпорядчий документ про включення позивача до переліку осіб, яким установлюється додаткова доплата у відповідності до Постанови № 375 за заявлений у позові період (жовтень-грудень 2020 року, березень-жовтень 2021 року), у матеріалах справи відсутній.

При цьому, до суду не надано будь-яких доказів виконання позивачем у цей період обов`язків військовослужбовця Держприкордонслужби щодо забезпечення життєдіяльності населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян), внаслідок виконання яких позивач мав безпосередній контакт з населенням.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу за вказаний період додаткової доплати до грошового забезпечення за службу в особливих умовах, передбаченої Постановою № 375, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах не встановлено протиправної бездіяльності відповідача, а тому у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.

Щодо грошової компенсації за піднайом житла суд зазначає наступне.

Згідно тексту позову, вимоги у цій частині обґрунтовано тим, що у жовтні 2019 року, січні 2020 року та лютому 2021 року позивачу не виплачено грошову компенсацію за піднайом житлового приміщення. Окрім цього, грошова компенсація за піднайом житлового приміщення, яка виплачувалась у 2019-2021 роках, виплачена у меншому розмірі, ніж встановлено законодавством.

Відповідно до абзаців першого та п`ятого пункту 1 статті 12 Закону №2011-XII держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в таких казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. У разі відсутності можливості розміщення зазначених військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини та сімейних гуртожитках військова частина зобов`язана орендувати для військовослужбовців та членів їх сімей жиле приміщення або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Для військовослужбовців офіцерського складу у разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №450 від 26.06.2013 затверджений Порядок виплати грошової компенсації військовослужбовцям, зокрема Державної прикордонної служби, за піднайом (найом) ними жилих приміщень (далі Порядок №450).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 450 особам, зазначеним у пункті 1 цього Порядку, грошова компенсація виплачується щомісяця (у поточному місяці за попередній) у розмірі, який не перевищує: - у мм. Сімферополі, Севастополі та обласних центрах - півтора розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року; - в інших населених пунктах - одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року. При цьому військовослужбовцям за наявності в них трьох і більше членів сім`ї зазначені розміри грошової компенсації збільшуються в 1,5 рази.

Відповідно до пункту 3 Порядку №450 виплата грошової компенсації військовослужбовцям здійснюється у межах відповідних бюджетних призначень, передбачених, зокрема Адміністрацією Держприкордонслужби на відповідний рік.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що при визначенні розміру грошової компенсації військовослужбовця за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначальним є саме місце проходження військової служби згідно з наказом командира (начальника) військової частини.

Окрім цього, суд звертає увагу, що чинним законодавством передбачено лише верхню межу розміру компенсації за піднайом (найом) житлового приміщення. Натомість словосполучення «не перевищує» у поєднанні з пунктом 3 Порядку № 450 необхідно розуміти так, що законодавством не передбачено конкретну суму компенсації, але така сума має бути визначена самостійно відповідним органом відповідно до бюджетних призначень та не може бути вищою за певну суму коштів в залежності від місця проходження служби.

У спірних правовідносинах місцем проходження служби позивача є м. Бориспіль Київської області, у зв`язку з чим розмір грошової компенсації не повинен перевищувати один розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.

Відповідач надав до матеріалів справи копії наказів Адміністрації Держприкордонслужби від 02.01.2019 №1, від 02.01.2020 № 1, від 04.01.2021 №1, відповідно до яких встановлено, що розмір виплати грошової компенсації за піднайом жилих приміщень не може перевищувати: у 2019 році - 1000 грн., у 2020 році - 1100 грн., у 2021 році - 2270,00 грн.

Таким чином, доводи позивача щодо виплати грошової компенсації у меншому розмірі, ніж це встановлено пунктом 2 Порядку №450, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. У свою чергу встановлено, що розмір грошової компенсації обчислювався відповідно до наказу Адміністрації Держприкордонслужби, який має повноваження визначати розмір грошової компенсації в залежності від наявності бюджетних призначень.

Під час розгляду справи також не було підтверджено доводи позивача щодо невиплати грошової компенсації за піднайом житла у жовтні 2019 року, січні 2020 року та лютому 2021 року, з огляду на таке.

Відповідач зазначив, що компенсація виплачується у наступному місяці за попередній на підставі наказу командира відповідної військової частини.

Так, у листопаді 2019 року позивачу була виплачена компенсація у розмірі 1000,00 грн. за жовтень 2019 року на підставі наказу №448-ОС, що підтверджується банківською відомістю перерахування заробітної плати за період з 08.11.2019 по 25.11.2019. У лютому 2020 року виплачена грошова компенсація за січень 2020 року у розмірі 1100,00 грн. на підставі наказу від 07.02.2020 №60-ОС, що підтверджується банківською відомістю перерахування заробітної плати за період з 13.02.2020 по 24.02.2020. У березні 2021 року виплачено компенсацію за лютий 2021 року у розмірі 989,49 грн. на підставі наказу від 19.03.2021 №108-ОС, що підтверджується банківською відомістю за період з 15.03.2021 по 25.03.2021.

Таким чином, зазначені факти беззаперечно свідчать про виплату грошової компенсації за піднайом житла за ті місяці, в яких за твердженням позивача така допомога не виплачувалась. Жодних пояснень, які б спростовували такі факти позивач під час розгляду справи не надав.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Як передбачено частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є: невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З матеріалів справи вбачається, що фактичний розрахунок (у цьому випадку, виплата компенсації за невикористані дні відпустки та індексації грошового забезпечення) не проведений у повному обсязі, оскільки відповідач вважав, що позивач не мав права на такі виплати або мав право на виплати у меншому розмірі.

При цьому розрахунок суми компенсації повинен бути проведений відповідачем, оскільки нарахування та виплата індексації грошового забезпечення є дискреційними повноваженнями відповідача, визначення розміру недоотриманих за вказаний строк виплат є виключною компетенцію відповідача і суд не повинен та не уповноважений втручатися у дискреційні повноваження щодо виконання відповідачем обов`язку з визначення суми недоотриманих виплат.

Суд зазначає, що за змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед звільненим працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України.

При цьому, частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і звільненим працівником про належні до виплати суми та у разі вирішення такого спору на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування.

Окрім того, Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, оскільки грошова компенсація за невикористані дні відпустки та індексація грошового забезпечення відповідачем позивачу ще не нарахована та не виплачена у повному обсязі, отже відсутня дата остаточного розрахунку, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними та задоволенню не підлягають.

Згідно із частиною першою статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України).

Під час звернення до суду позивачем не сплачено судовий збір, а зазначено про наявність підстав для звільнення від сплати судового збору, оскільки предмет спору стосується стягнення заробітної плати.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.08.2022 наголошено, що позовні вимоги стосовно нарахування та виплати грошової компенсації за піднайом (найом) житла та компенсації за затримку розрахунку при звільненні не відносяться до складових заробітної плати, а тому на такі позовні вимоги не розповсюджується пільга щодо сплати судового збору.

Інша частина позовних вимог стосується заробітної плати, а тому за них судовий збір не справляється.

За результатами розгляду справи позовні вимоги підлягають задоволенню лише в частині вимог, що входять до складових заробітної плати (компенсація за невикористані дні відпустки та індексація грошового забезпечення), тобто за які не сплачувався судовий збір. У свою чергу у задоволенні позовних вимог, за які сплачувався судовий збір, суд дійшов висновку про відмову у позові.

Таким чином, відсутні підстави для стягнення сплаченого позивачем судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у справі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу суд враховує наступне.

Згідно з вимогами частини статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із з частиною 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 6 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).

Відповідно до витягу договору про надання правничої допомоги від 22.12.2021 адвокат Дмитрик С.В. та Мартинюк Ю.О. узгодили, що клієнт замовляє і оплачує, а адвокат зобов`язується надати правову допомогу щодо захисту інтересів клієнта у суді по справі до ОКПП «Київ» щодо здійснення усіх виплат при звільненні з військової служби. Клієнт одноразово виплачує адвокату гонорар у розмірі 8000,00 грн.

На підставі зазначеного договору видано ордер від 19.09.2022 серії СА №1037569.

Позивач оплатила адвокату Дмитрику С.В. установлений Договором гонорар у розмірі 8000,00 грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером від 21.09.2021.

28.09.2022 позивач подала до суду детальний опис виконаних адвокатом робіт, а саме: направлення адвокатського запиту, вивчення матеріалів для подання позовної заяви, підготовку позовної заяви, вивчення відзиву.

У зв`язку з тим, що позивач надала до суду документальне підтвердження витрат на правову допомогу, а відповідачем не доведено неспівмірності суми витрат на правничу допомогу фактично наданим адвокатом послугам та складності справи, суд дійшов висновку, що підлягають розподілу витрати, понесені позивачем на правову допомогу, у розмірі 8000,00 грн. З урахуванням пропорції задоволених позовних вимог (задоволено 2 позовні вимоги з 5) підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати у розмірі 3200,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 при звільненні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2017-2021 роки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702.

3. Зобов`язати Окремий контрольно-пропускний пункт "Київ" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2017-2021 роки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702.

4. Визнати протиправною бездіяльність Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з жовтня 2017 року по листопад 2018 року.

5. Зобов`язати Окремий контрольно-пропускний пункт "Київ" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з жовтня 2017 року по листопад 2018 року.

6. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

7. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати, пов`язані з правничою допомогою, у розмірі 3200,00 грн (три тисячі двісті грн 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України (ідентифікаційний код 14321475, місцезнаходження: м. Бориспіль, Київська обл., 08301).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду складено 18.07.2023.

Суддя Кушнова А.О.