Справа № 420/3973/20
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2023-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року

м. Київ

справа № 420/3973/20

адміністративне провадження № К/9901/3637/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Юрченко В.П.,

суддів: Хохуляка В.В., Васильєвої І.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №420/3973/20

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 (головуючий суддя Крусян А.В., судді: Градовський Ю.М., Яковлєв О.В.),

В С Т А Н О В И В :

12.05.2020 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі ФОП, позивач, платник податку) звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування:

- вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 26.05.2020 зі сплати єдиного внеску в сумі 57704,68грн (42947,96 грн та 14756,72 грн);

- рішень про застосування штрафних санкцій за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 26.02.2020 на суму 12884,39грн, № від 26.02.2020 на суму 7378,36грн;

та зобов`язання здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податку шляхом зменшення суми податкового боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в загальній сумі 57704,68грн, а саме: від підприємницької діяльності в сумі 42947,96грн за 2017 рік та з сум заробітної плати найманих осіб в 2017-2018 роках в сумі 14756,72грн (4928,00 2017 рік + 9828,72 2018 рік) та штрафних санкцій на загальну суму 20262,75грн (12884,39грн та 7378,36грн).

В обґрунтування позовних вимог зазначено про порушення відповідачем права позивача бути присутньою під час розгляду її заперечень до акту перевірки, що з урахуванням правової позиції Верхового Суду, висловленої у постановах від 12.06.2019 у справі № 813/3415/18, від 05.08.2019 у справі № 7114/274/17, є самостійною підставою для скасування усіх рішень, прийнятих на підставі такого акту. Крім того, відповідачем порушено строк розгляду скарги позивача, а тому з урахуванням приписів абз. 7 ч.4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», остання вважається задоволеною повністю на користь позивача. Крім того, позивач, посилаючись на правову позицію Верховного Суду (постанови від 26.09.2018 у справі №822/723/17, від 24.10.2019 у справі № 160/8664/18), зазначила щодо незаконності визнання трудовими відносинами робіт, які виконуються на підставі цивільно-правових угод, і як наслідок відсутність факту використання позивачем праці двох неоформлених працівників у 2017-2018 роках, що були офіційно працевлаштовані в іншого підприємця. Крім того, зазначено, що посадовими особами податкового органу безпідставно не враховано накладні, які виписані зі складу в аптечні пункти для реалізації товару та є підтвердженням факту витрат на придбання товару.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 позов задоволено. Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 стягнуто на користь ФОП ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області у сумі 2500грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року скасовано частково та відмовлено у задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування вимоги Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф- від 26.05.2020 в розмірі 42947,96грн та рішення № від 26.02.2020 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 12884,39 грн; зобов`язано Головне управління ДПС в Одеській області здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податку - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 шляхом зменшення суми податкового боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від підприємницької діяльності в сумі 42947,96 грн за 2017 рік та штрафних санкцій в сумі 12884,39грн. Стягнуто з Головного управління ДПС в Одеській області на користь позивача сплачений згідно квитанції №0.0. від 07 травня 2020 року судовий збір у розмірі 840,80 грн. Повернуто позивачу сплачений згідно квитанції №0.0. від 07 травня 2020 року судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Повернуто Головному управлінню ДПС в Одеській області сплачений згідно платіжного дорученню №2468 від 05 серпня 2020 року судовий збір у розмірі 3153,00 грн.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року залишено без змін.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що період з 28.11.2019 по 18.12.2019, відповідно до п.77.1 ст.77 Податкового кодексу України (надалі ПК України), на підставі наказу Головного управління ДПС в Одеській області від 18.10.2019 №1028 та плану-графіку проведення планових виїзних перевірок фізичних осіб-підприємців на 2019 рік, проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, за результатом якої складено акт від 24.12.2019 №663/15-32-33-04/ НОМЕР_1 .

Під час перевірки встановлено порушення позивачем: п.44.3 ст.44 ПК України, а саме незабезпечення зберігання первинних облікових документів;

п.177.2, п.177.3, п.177.4, п.177.10 ст.177 ПК України, п.6 ст.128 ГК України, а саме неналежне ведення книги обліку доходів і витрат, включення до декларації про майновий стан і доходи перекручених даних;

п.177.2 та п.177.4 ст. 177 ПК України, а саме заниження податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 35197,11грн;

ст.ст. 3, 21, 24, 26, 94 КЗпП України та вимог постанови Кабінету Міністрів України №413 від 17.06.2015р. в частині неподання до органів ДПС повідомлення про прийняття працівників на роботу;

пп.168.1.1, 168.1.2, п.168.1 ст. 168, ст. 171, пп. «а» п. 176.2 ст. 176 ПК України, а саме неутримання та неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб всього у сумі 12073,70 грн. із сум заробітної плати найманих осіб;

п. 51.1 ст. 51, пп. «а» п.176.2 ст. 176 ПК України, а саме в податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку Форма №1 ДФ не відображено інформацію про всіх найманих осіб за період з 3 кварта 2017 року по 4 квартал 2018 року;

п.16-1 підрозділу 10 розділу 20 ПК України, а саме не утримання та не перерахування до бюджету військового збору від підприємницької діяльності в сумі 2933,09грн та військового збору із суми заробітної плати найманих осіб в сумі 1006,14грн;

п.1 та п.4 ч.2 ст.6 та п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від підприємницької діяльності в сумі 42947,96грн;

п.4 ч.2 ст.6, п.1 ч.1 ст.7, абз.1 ч. 8 ст.9 Закону України «Про збір та облік внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме заниження єдиного внеску із сум заробітної плати найманих осіб в сумі 14756,72грн;

п.12 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме порушення порядку обліку товарних запасів підприємця (неоприбуткування придбаного товару для подальшої реалізації) на загальну суму 186176,03грн.

11.02.2020 платником податку подано до Головного управління ДПС в Одеській області заперечення на акт перевірки від 24.12.2019.

Листом Головного управління ДПС в Одеській області від 20.02.2020 №3083/Ш/15-32-33-04-09 повідомлено заявника про необґрунтованість заперечень та залишення без змін висновків акту перевірки.

На підставі вищезазначеного акту перевірки податковим органом винесена:

- вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 26.02.2020, якою ФОП ОСОБА_1 зобов`язано сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 57704,68грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 26.02.2020 на суму 12884,39грн, № від 26.02.2020 на суму 7378,36грн.

26.05.2020 податковим органом повторно надіслано ФОП ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4 від 26.05.2020, якою зобов`язано сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 57704,68грн.

Суть порушень в акті перевірки зазначено в тому, що ФОП ОСОБА_1 використовувалась праця найманих працівників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (по внесенню на банківський рахунок готівкових коштів з призначенням «надходження торгівельної виручки від продажу товарів через ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на адресу ФОП ОСОБА_1 ) без дотримання ст.ст.21, 24, 26, 94 КЗпП України, зокрема, без оформлення належним чином трудових відносин з фізичними особами, а тому порушено п.4 ч.2 ст.6, п.1 ч.1 ст.7, абз.1 ч. 8 ст.9 Закону України «Про збір та облік внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що призвело до заниження єдиного внеску із сум заробітної плати найманих осіб в сумі 14756,72грн.

Позивач доводила суду, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснювали внесення на її банківський рахунок готівкові кошти на виконання договору про співпрацю від 01.01.2015, укладеного між нею та ФОП ОСОБА_4 , що спростовує наявність трудових відносин.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.01.2015 між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір про співробітництво, предметом якого є взаємодія та співробітництво сторін договору з метою активізації та збільшення обсягу продажу фармацевтичних та лікарських засобів та послуг кожної із сторін окремо, розширення сфер діяльності сторін, підвищення господарської та економічної ефективності їх діяльності.

Згідно п. 1.2 вказаного договору сторони зобов`язуються на безоплатній основі надавати один одному:

інформаційну підтримку щодо товарів та послуг у сфері продажу фармацевтичних та лікарських засобів;

надавати інформаційні бази, програмні продукти, поточну інформацію щодо товарів та послуг у сфері фармацевтичних та лікарських засобів для спільного користування та обміну; щоденної здачі виручки в банківські установи;

допомогу в веденні податкового та бухгалтерського обліку, подачі податкової звітності.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у 2017-2018 роках були офіційно працевлаштовані в ФОП ОСОБА_4 та здавали готівку-виручку ФОП ОСОБА_1 до банку на виконання цивільно-правової угоди про співробітництво.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявність трудових відносин ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Щодо висновку про включення до складу витрат податку на додану вартість суд встановив, що дійсно така помилка була, проте остання призвела не до зменшення доходу, а до його збільшення тому, що так само податок на додану вартість включався і до складу доходу у періоді, який перевірявся, що в результаті призвело не до заниження податку, а до його завищення, про що взагалі не було зазначено у акті перевірки.

Щодо тверджень про відсутність документів, які підтверджують наявність витрат, пов`язаних з придбанням товарів, то суд зазначив, що посадовими особами податкового органу безпідставно не прийнято до уваги, що витрати на придбання лікарських засобів, які реалізовувалися в аптеках позивача, придбавались під час перебування позивача на спрощеній системі оподаткування у першому кварталі 2017 року, а реалізовані вже коли позивач перейшла на загальну систему оподаткування у другому та третьому кварталах 2017 року.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що виконання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 окремих доручень з внесення на банківський рахунок ФОП ОСОБА_1 готівкових коштів здійснювалося на виконання договору про співпрацю від 01.01.2015, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 та не свідчить про наявність трудових відносин, а тому відповідачем безпідставно донараховано позивачу єдиний соціальний внесок з сум заробітної плати найманих осіб в 2017-2018 роках в сумі 14756,72грн та протиправно прийнято рішення № від 26.02.2020 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 7378,36грн.

Разом з тим, перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 22%, податковим органом встановлено розбіжності, а саме встановлено відхилення на суму (+) 42947,96грн, з урахуванням чого відповідачем зроблено висновок про порушення позивачем п.1 та п.4 ч. 2 ст. 6 та п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», внаслідок неправильного визначення чистого доходу (бази нарахування ЄСВ) у звітності про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік.

Так, судом встановлено, що у період з 01.01.2016 по 31.03.2017 ФОП ОСОБА_1 перебувала на спрощеній системі оподаткування, а з 01.04.2017 по 31.12.2018 на загальній системі оподаткування на підставі ст.177 ПК України, та є платником податку на додану вартість з 13.04.2017.

Під час перевірки встановлено, що в порушення п.177.3 ст.177 ПК України обсяг доходу у рядках 2 та 4 Книги обліку доходів та витрат №159 визначався з податком на додану вартість, що підтверджується банківськими виписками та контрольними стрічками РРО. Зазначені порушення призвели до завищення позивачем валових витрат за 2017 рік в сумі 277376,46грн та за 2018 рік в сумі 108340, 52грн, що в свою чергу стало підставою заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від підприємницької діяльності в сумі 42947,96грн та штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 12884,39грн. Крім того, податковим органом встановлено, що до суми витрат, пов`язаних з придбанням товарів, робіт та послуг позивач відносила витрати по товарним накладним, які були відсутні під час перевірки; деякі накладні декілька разів віднесено (витрати подвоєно); встановлено випадки невідповідності (завищення) зазначених витрат у книзі даним наявних під час перевірки товарних накладних.

Суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи позивача, що внаслідок такої помилки доходи не занижено, а завищено, оскільки не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. Також суд зауважив, що позивачем надано не всі видаткові накладні, відсутність яких встановлена податковим органом, та позивачем не надано жодних пояснень щодо подвійного врахування у витратах однієї тієї же накладної.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивачка подала касаційну скаргу з вимогою його скасувати повністю, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів касаційної скарги позивач зазначила про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема: неврахування правових висновків Верховного Суду у справах № 815/1701/17, № 200/9042/19-а, № 820/1929/17, № 813/1926/16, № 826/4049/14, № 826/500/15 про те, що у разі не надіслання суб`єктом владних повноважень вмотивованого рішення за скаргою платника податків, остання вважається задоволеною на користь платника податків. Так, позивач акцентує увагу суду, що скарга направлена до ДПС Україна 14.03.2020, а 28.04.2020 отримано рішення від 15.04.2020, яке їй направлено 16.04.2020. Зазначає, що судом не досліджувались ці доводи, що призвело до ухвалення незаконного рішення, оскільки цей факт є самостійною підставою для задоволення позовних вимог, про що зазначено у позовних вимогах. Крім того, акцентується увага на порушенні процедури і порядку розгляду скарги, що призвело до прийняття двох рішень: від 15.04.2020 та 13.05.2020, і як наслідок ініційовано два адміністративних позови. В результаті розгляду двох справ, суди дійшли різних правових висновків, а саме по даній справі суд апеляційної інстанції встановив неправильне визначення позивачем бази нарахування ЄСВ, а у справі № 420/4679/20 навпаки, судами встановлено відсутність будь-яких порушень. Також зазначається, що позивачем під час перевірки та суду надано всі необхідні первинні документи, в тому числі прибуткові та податкові та товаро-транспортні накладні, про що відображено в акті перевірки, а при переході на загальну систему оподаткування, фізична особа -підприємець має право враховувати суму витрат, яка безпосередньо пов`язана з отриманням доходу, незалежно від того, на якій системі оподаткування вони були фактично понесені. Позивач доводить суду, що незалежно від допущених помилок, зокрема включення до складу витрат сум ПДВ, база оподаткування не змінилась, оскільки сума ПДВ також включалась до складу доходу.

Відповідачем подано суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначається про розгляд судами і прийняття протилежних рішень по справам: № 420/3973/20 та № 420/4679/20 за адміністративними позовами ФОП ОСОБА_1 про оскарження рішень податкового органу, ухвалених на підставі одного й того ж акту перевірки. Просить відмовити у задоволенні касаційної скарги позивача і залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.

Судом касаційної інстанції відкрито касаційне провадження на підставі підпункту а) пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а саме для перевірки доводів позивача, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної застосовчої практики.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже зазначалось, позивач в касаційній скарзі та відповідач у запереченнях зазначають про одночасний розгляд судами двох адміністративних справ (№ 420/3973/20 та № 420/4679/20) про оскарження рішень, податкових повідомлень-рішень, вимоги, які приймались податковим органом на підставі акту перевірки акт від 24.12.2019 №663/15-32-33-04/ НОМЕР_1 , але правова оцінка та висновки судів є протилежними.

Колегія суддів вважає обґрунтованими ці доводи з таких підстав.

Як вже зазначалось, податковим органом під час перевірки встановлено наявність трудових відносин ФОП ОСОБА_1 з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також порушення вимог ст. 177 Податкового кодексу України щодо визначення чистого доходу, що призвело до заниження нарахування та сплати єдиного внеску.

У даній справі суди дійшли висновку про відсутність ознак трудових правовідносин ФОП ОСОБА_1 з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а відтак скасовано рішення податкового органу від 26.02.2020 № про донарахування суми єдиного внеску 14756,72 грн та штрафних санкцій 7378,36 грн.

Натомість, у справі № 420/4679/20 суди дійшли протилежного висновку, зазначивши, що ФОП ОСОБА_1 порушено норми Податкового кодексу України, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Постанови КМУ №413 від 17.06.2015 в частині використання праці найманих працівників без належним чином оформлених трудових відносин, а тому податкові повідомлення-рішення від 26.02.2020 № про донарахування податку на доходи фізичних осіб на суму 20696,94 грн, яким збільшено зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 12073,68 грн та застосовано штрафні санкції у сумі 8623, 26 грн, № про застосування штрафної санкції у сумі 510 грн на підставі пункту120.1 статті 120 Податкового кодексу України є законними та обґрунтованими.

Аналогічні розбіжності і суперечності допущено судами при вирішенні питання дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог ст. 177 ПК України при визначенні бази оподаткування чистим доходом.

Зокрема, у даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що факт заниження позивачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 42947,96грн за 2017 рік є доведеним та правомірність рішення № від 26.02.2020 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 12884,39грн.

Натомість у справі № 420/4679/20 суди дійшли висновку про відсутність порушень з боку позивачки щодо заниження податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 35 197,11 грн та неналежного ведення книги обліку доходів та витрат, відповідно й відсутні порушення ФОП ОСОБА_1 відображені в Акті перевірки - пункту 1 та пункту 4 ч.2 статті 6 та пункту 2 ч.1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від підприємницької діяльності в загальній сумі 42 947,96 грн.

Окрім того, судами допущено процесуальне порушення та не перевірено доводи позивачки про порушення 30-денного терміну розгляду податковим органом скарги, яка нею направлялась з метою досудового врегулювання спору у відповідності до приписів частини четвертої ст.25 Закону України «про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та п.п.56.1 ст. 56 ПК України. На її думку, у відповідності до вимог абзацу 7 частини 4 ст. 25 зазначеного Закону цей факт є самостійною підставою для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною другою статті 341 КАС України, Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відомості про обставини справи, на підставі яких суд приймає відповідне рішення по суті, повинні бути достовірними, тобто відповідність доказу об`єктивній дійсності є його безсумнівність, яка обумовлена зібраними матеріалами справи; достатніми, що відображається в наявності такої системи належних, допустимих, достовірних доказів, які отримані в результаті всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин, пов`язаних з предметом справи та всієї сукупності зібраних у ній доказів і яка достовірно встановлює всі обставини справи; належними, тобто властивість доказу, яка характеризує зв`язок відомостей і які становлять його зміст з обставинами, які підлягають доказуванню; допустимими, тобто відповідними процесуальній формі їх одержання, єдиною загальною вимогою недопустимості доказів є виявлення порушень закону при їх збиранні.

При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Результат такого дослідження має бути відображений у мотивувальній частині судового рішення відповідно до положень частини четвертої статті 246 КАС України.

При наданні оцінки наданим сторонами доказам підлягають врахуванню приписи частин першої та другої статті 77 КАС України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень), відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У межах цієї справи суди не дотримались обов`язку із безпосереднього, всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та надання правової оцінки усім доводам учасників справи, застосувавши формальний підхід до її вирішення та порушивши правила офіційного з`ясування обставин справи, з огляду на що обставини справи не були з достовірністю встановлені.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегією суддів встановлено, що судом допущено поверхневий підхід до вирішення спору, який виник між сторонами у цій справі, а тому Верховний Суд не може визнати законними і обґрунтованими рішення судів попередніх інстанцій у цій справі, оскільки не встановлення дійсного предмета доказування та/або ненадання правової оцінки обставинам справи, що входять до предмета доказування, свідчить про недотримання судами вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, невжиття належних та достатніх заходів для встановлення фактичних обставин справи, шляхом виявлення та витребування доказів, зокрема, з власної ініціативи.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Частиною четвертою зазначеної статті встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що порушення норм процесуального права допустили обидві судові інстанції, але на час винесення рішення судом апеляційної інстанції вже набрало законної сили судове рішення у справі № 420/4679/20, то судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з урахуванням предмета доказування у цій справі, з перевіркою їх належними та допустимими доказами, надати належну правову оцінку кожному доказу окремо та у їх сукупності, встановити наявність/відсутність підстав Судове рішення, з урахуванням встановлених обставин та зібраних доказів, повинно містити обґрунтування, чому суд приймає або відхиляє той чи інший доказ, надавши правову оцінку усім доводам сторін в межах заявленого позову.

Колегія суддів також зауважує, що під час нового розгляду справи важливо врахувати, що статтею 78 КАС України встановлені підстави звільнення від доказування, зокрема обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4). Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (ч.7).

Тобто, для правильного вирішення спору, враховуючи, що рішення у даній справі приймалось пізніше (09.12.2020), ніж у справі № 420/4679/20 (01.12.2020, оприлюднено в ЄДРСР 07.12.2020), суду важливо було встановити, чи встановлювались у справі 420/4679/20 обставини, які є обов`язковими для суду; яка правова оцінка надана певному факту, з наведенням мотивів її врахування або неврахування.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції прийнято рішення без дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги позивача, а рішення суду апеляційної інстанцій підлягає скасуванню у повному обсязі з направленням справи на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 у справі №420/3973/20 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіВ.П. Юрченко В.В. Хохуляк І.А. Васильєва