Справа № 759/2736/22
Суддя: Митрофанова А. О.
Дата ухвалення: 2023-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 759/2736/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Митрофанової А.О.,

при секретарі Костюк В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві, Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

До Святошинського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до Управління патрульної поліції в м. Києві (далі по тексту - відповідач 1), інспектора 4 батальйону 6 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Степаненко Катерини Анатоліївни, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення суб`єкта владних повноважень - постанову серії ЕАО №5251109 від 22 січня 2022 року інспектора 4 батальйону 6 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Степаненко Катерини Анатоліївни про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення і закрити справу про адміністративне правопорушення.

В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 22 січня 2022 року інспектором батальйону 6 роти Управління патрульної поліції у м. Києві Степаненко Катериною Анатоліївною на нього накладено адміністративне стягнення, передбачене частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн за порушення вимог дорожніх знаків, тобто пункту 33 Правил дорожнього руху України.

У вказаній постанові, як зазначає позивач, вказано, що останній 22 січня 2022 року близько 11 години 52 хвилин по вулиці Щорса, 8а в місті Києві, керуючи транспортним засобом TOYOTA Camry, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив поворот ліворуч зі смуги, де дозволено рух тільки прямо, чим порушив вимоги знака 4.1.

Позивач з вказаною постановою не погоджується, вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню з огляду на таке.

22 січня 2022 року приблизно об 11 годині 50 хвилин позивач керував вказаним вище автомобілем по вулиці Велика Васильківська у місті Києві зі сторони площі Либідська в напрямку площі Льва Толстого. Як зазначає позивач, вулиця Велика Васильківська являє собою п`ятисмугову вулицю з одностороннім рухом транспортних засобів. Позивач стверджує, що він рухався в четвертій смузі руху. Крайня права - п`ята смуга руху виділена горизонтальною суцільною лінією дорожньої розмітки 1.1. та дорожнім знаком 5.11 для руху лише маршрутних транспортних засобів. Коли дорожня розмітка змінилась на розмітку 1.11, яка дозволяла позивачу змінити напрямок руху з четвертої на крайню праву, позивач, попередньо увімкнувши правий поворотник, здійснив відповідний маневр, після чого здійснив поворот праворуч на вулицю Євгена Коновальця (Щорса), де, почувши позаду звуковий сигнал патрульної поліції, здійснив зупинку на їхню вимогу.

Позивач вказав, що будь-яких наказових дорожніх знаків, у тому числі, знака 4.1, на цій ділянці дороги та перед перехрестям вулиць Велика Васильківська та Євгена Коновальця (Щорса) не встановлено. На вказаній ділянці дороги встановлено лише інформаційно-вказівні дорожні знаки 5.11, 5.18.

Тобто, на переконання позивача, він ніякого повороту ліворуч не вчиняв, здійснив поворот праворуч, дорожнього знаку 4.1. не порушував, а відтак і не порушував пункту 33 Правил дорожнього руху України.

Також, позивач вказує, що постанову винесено інспектором Степаненко Катериною Анатоліївною, проте, після зупинки до позивача підійшов інспектор чоловічої статі, який не представився, повідомив про порушення правил дорожнього руху та попросив водійські права і технічний паспорт на автомобіль. Позивач, як він вказує у позовній заяві, заперечив порушення, після чого надав необхідні документи. Інспектор переписавши дані позивача, пішов до патрульної автівки, а через деякий час приніс позивачу постанову про накладення на нього адміністративного стягнення від імені Степаненко К.А. , вказавши, де необхідно розписатись. Інспектора Степаненко К.А., як зазначає позивач, він не бачив, справу щодо нього вона не розглядала.

Крім того, позивач у своїй позовній заяві наголошує й на порушенні процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, стверджує, що інспектор:

- не зібрала жодного доказу вини чи невинуватості позивача, тому, на переконання позивача, не могла встановити наявність чи відсутність адміністративного правопорушення;

- не надала можливості дати пояснення, подати докази, заявити клопотання, користуватись допомогою адвоката;

- не представилась посадовою особою, яка розглядає справу та взагалі справу що позивача не розглядала;

- не роз`яснила особам, які беруть участь у розгляді справи їх права та обов`язки;

- не з`ясувала, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи вчинив його позивач і не з`ясувала жодних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Також, позивач вказує, що оскаржувана постанова не містить додатків, технічних засобів, на підставі яких зроблено викладені в ній висновки, а сама постанова по справі підписана посадовою особою, яка не розглядала справу.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення до суду з цією позовною заявою.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2022 року позовна заява ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві, інспектора батальйону 6 роти Управління патрульної поліції у м. Києві про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності передана на розгляд Солом`янського районного суду міста Києва за підсудністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 липня 2022 року для розгляду справи №759/2736/22 визначено суддю Митрофанову А.О.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху та останньому наданий строк для усунення виявлених недоліків.

11 жовтня 2022 року через систему «Електронний Суд» позивачем подано клопотання, в якому останній уточнив найменування відповідачів, а саме просив виключити як відповідача 2 - інспектора 4 батальйону 6 роти Управління патрульної поліції у м. Києві Степаненко К.А. та залучити у якості третьої особи Департамент патрульної поліції разом з документом про сплату судового збору та іншими документами, доданими до позовної заяви.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

12 жовтня 2022 року через систему «Електронний Суд» позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі постанови державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у .м Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 22 вересня 2022 року у виконавчому провадженні №69912306 до розгляду даної позовної заяви.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто без розгляду заявникові.

23 січня 2023 року на адресу суду надійшли пояснення Департаменту патрульної поліції, в яких представник Департаменту патрульної поліції зазначив наступне.

Відповідно до постанови, 22 січня 2022 року об 11 годині 52 хвилини позивач в місті Києві, вулиця Щорса, 8а, керуючи транспортним засобом Toyota Camry, номерний знак НОМЕР_1 , здійснив поворот ліворуч зі смуги, де дозволений рух тільки прямо, чим порушив пункт 33 Правил дорожнього руху України.

Представник Департаменту патрульної поліції у своїх письмових поясненнях зазначив, що станом на день подання цих пояснень у Департаменту відсутні фото - та відеоматеріали, на підставі яких була винесена оскаржувана постанова, у зв`язку зі спливом строку зберігання відеозаписів (30 днів).

Водночас, у письмових поясненнях вказано, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення був досліджений та встановлений під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, за результатом якого винесена постанова.

На підставі вищевикладеного, представник Департаменту патрульної поліції просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач 1 відзиву на позовну заяву не надав з невідомих суду причин.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року залучено до участі у справі у якості другого відповідача Департамент патрульної поліції (далі по тексту - відповідач 2), виключено останнього з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору та розпочато розгляд справи спочатку.

Клопотань від позивача та відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Відповідно до частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі по тексту - ПДР).

Згідно пунктів 8,11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

У відповідності до пункту 1.3. ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9. Розділу 1 ПДР визначено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексту - КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з пункту 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1 - 279-4 цього Кодексу.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що порушення ПДР, за що передбачена відповідальність КУпАП, має підтверджуватися відповідними доказами, вичерпний перелік яких наведений у статті 251 Кодексу.

Більш того, відповідно до статті 222 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені частиною 1 статті 122 КУпАП, розглядають органи Національної поліції.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

При цьому, згідно частини 2 статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У частинах 4, 5 статті 258 КУпАП закріплено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису). Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Також, процедуру оформлення поліцейськими підрозділів поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі - поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначає Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за № 1408/27853 (далі по тексту - Інструкція № 1395).

Згідно з пунктом 4 розділу І Інструкції № 1395 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1,статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Таким чином, під час оформлення матеріалів про адміністративні порушення за вчинення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, в тому числі, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, у відповідача відсутній обов`язок складати протокол про адміністративне правопорушення.

Так, судом встановлено та не спростовано сторонами у справі, позивач є особою, яка має право керувати транспортним засобом - автомобілем марки «TOYOTA Camry» державний номерний знак НОМЕР_1 .

Постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАО № 5251109 від 22 січня 2022 року водія ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Відповідно до змісту вказаної постанови, ОСОБА_1 22 січня 2022 року об 11 годині 52 хвилини у місті Києві по вулиці Щорса (Печерський), 8а, керуючи автомобілем, здійснив поворот ліворуч зі смуги, де дозволений рух тільки прямо, чим порушив вимогу знаку 4.1 пункту 33 Правил дорожнього руху України - порушення вимог дорожніх знаків.

Вважаючи вказану постанову про накладення адміністративного стягнення такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 122 КУпАП, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 8.4 «б» Правил дорожнього руху передбачено, що знаки пріоритету встановлюють черговість проїзду перехресть, перехрещень проїзних частин або вузьких ділянок дороги.

Пункт 4.1. розділу 33 ПДР визначає дію наказового знаку «Рух прямо».

Так, згідно статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З оскаржуваної постанови вбачається, що вона не містить посилання на доказ вчинення позивачем адміністративного правопорушення, тобто не містить доказів про те, що позивач 22 січня 2022 року об 11 годині 52 хвилини, по вулиці Щорса, 8а, у місті Києві ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Toyota Camry» державний номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 4.1«Рух прямо» та здійснив поворот ліворуч, чим порушив пункт 33 ПДР.

Суд зауважує, що в оскаржуваній постанові не зазначено, що до неї додається відео з боді-камер, яке свідчить про скоєння позивачем правопорушення, а зі змісту письмових пояснень Департаменту патрульної поліції, судом встановлено, що таке відео станом на день подання таких пояснень надати не представляється можливим, у зв`язку зі спливом строку його зберігання.

Суд зауважує, що саме по собі описання адміністративного правопорушення у оскаржуваній постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2019 року у справі № 712/12830/16-а, від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

При цьому, відповідно до закріпленого в статті 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а вказав, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Тож, згідно з принципом презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Отже, оскільки у матеріалах справи відсутні достатні, належні та допустимі докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, то відсутні підстави вважати про вчинення позивачем вказаного адміністративного правопорушення.

Щодо доводів позивача про те, що інспектором порушено процесуальний порядок розгляду справи, а саме, інспектор не зібрала жодного доказу вини чи невинуватості позивача, тому не могла встановити наявність чи відсутність адміністративного правопорушення; не надала можливості дати пояснення, подати докази, заявити клопотання, користуватись допомогою адвоката; не представилась посадовою особою, яка розглядає справу та взагалі справу що позивача не розглядала; не роз`яснила особам, які беруть участь у розгляді справи їх права та обов`язки; не з`ясувала, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи вчинив його позивач і не з`ясувала жодних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, суд зазначає таке.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 вказав, скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Положеннями КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, у даному випадку передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення. Тобто, провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом ІV КУпАП, не здійснювалося. Оскаржувана постанова складена на місці вчинення правопорушення, відповідно до положень частини 4 статті 258 КУпАП.

Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.

Судом враховується, що санкція статті 122 КУпАП не передбачає застосування адміністративного арешту. Отже, відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, тому подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

Водночас, суд звертає увагу на те, що законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення.

Відповідно до статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право, зокрема, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.

За правилами статті 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

У наведених положеннях правових норм визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

У постанові від 17 липня 2019 року у справі № 655/470/16-а Верховний Суд підкреслив, що стаття 278 КУпАП вказує на те, що працівник патрульної поліції зобов`язаний дотримуватись вимог статті 283 КУпАП, яка зазначає, що постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи.

Наведене дозволяє дійти висновку, що положення КУпАП закріплюють процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, та містить застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи. Недотримання інспектором поліції у процесі винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, визначеної КУпАП процедури призводить до порушення права особи приймати участь у розгляді справи про адміністративне правопорушення та інших прав, визначених статтею 268 КУпАП , що є підставою для скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Аналогічний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 20 березня 2018 року № 690/233/17 та від 31 січня 2019 року № 760/10803/15-а.

Суд зазначає, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що інспектор Управління патрульної поліції лейтенант Степаненко К.А. не надала можливості дати пояснення, подати докази, заявити клопотання, не представилась посадовою особою, яка розглядає справу, не роз`яснила особам, які беруть участь у розгляді справи їх права, обов`язки, та взагалі не розглядала справу про адміністративне правопорушення відносно нього, а тому такі твердження позивача є безпідставними.

Крім того, суд вказує, як і в ухвалі суду про залучення другого відповідача, що частиною 3 статті 288 КУпАП визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Наведене свідчить, що належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 122 КУпАП.

Тобто, відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень.

Згідно з положеннями статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень (частини 1 та 2 статті 222 КУпАП).

При цьому, приписами частини 1 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.

Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, є саме орган Національної поліції - суб`єкт владних повноважень, а не підрозділ Національної поліції або ж особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Правову позицію з даного питання було висловлено Верховним Судом у постанові від 26 грудня 2019 року по справі №724/716/16-а.

Суд звертає увагу на те, що органом Національної поліції у цьому випадку є Департамент патрульної поліції, тобто суб`єкт владних повноважень, від імені якого винесена постанова про накладення адміністративного стягнення, оскільки Управління патрульної поліції у м. Києві є лише територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції та не має статусу юридичної особи.

Так, судом встановлено, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, має печатку із зображенням Державного Герба України, інші печатки, штампи, бланки зі своєю повною та скороченою назвою, необхідні для здійснення його поточної діяльності.

З огляду на що Управління патрульної поліції у м. Києві не може відповідати за пред`явленими позовними вимогами, а тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, з урахуванням того, що відповідачем 2 не доведено, а судом не встановлено правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП, суд дійшов висновку щодо обгрунтованості заявлених позовних вимог, відповідно, про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору..

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 496,20 грн. Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 496,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-78, 90, 139, 241-246, 255, 257, 269, 286 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАО №5251109 від 22 січня 2022 року, винесену відносно ОСОБА_1 .

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрити на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У задоволенні позовних вимог, пред`явлених до Управління патрульної поліції у м. Києві - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень 20 копійок).

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач 1: Управління патрульної поліції у м. Києві, адреса: 03151, місто Київ, вулиця Святослава Хороброго, будинок 9.

Відповідач 2: Департамент патрульної поліції, адреса: 03048, місто Київ, вулиця Федора Ернста, будинок 3, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.О. Митрофанова