Справа № 320/4908/21
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2023-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2023 року м. Київ № 320/4908/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича, у якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову від 26.02.2020 у виконавчому провадженні № 61401135 про стягнення основної винагороди у сумі 1224696,49 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що постанова відповідача від 26.02.2020 у виконавчому провадженні № 61401135 про стягнення основної винагороди у сумі 1224696,49 грн є протиправною та підлягає скасуванню, з урахуванням того, що як видно з виконавчого документу виконавчого листа № 2-101/2013 виданого 15.10.2013 Вишгородським районним судом Київської області, та з постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.02.2020, сума стягнення становить 3992793,50 грн, а отже, розмір основної винагороди не може бути більше 10% від 3992793,50 грн, тобто 399279,35 грн, однак, в оскаржуваній постанові відповідач стягнув основну винагороду в сумі 1224696,48 грн, шо в 3 рази перевишує суму визначену законодавством та становить 30% від суми стягнення. Враховуючи вищенаведене, оскаржувана постанова порушує права та законні інтереси позивача, покладає на нього додатковий необґрунтований та безпідставний матеріальний тягар.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 даний позов було залишено без руху у зв"язку з його невідповідністю КАС України, однак недоліки позовної заяви було усунуто.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Зобов`язано відповідача подати до суду належним чином засвідчену копію виконавчого провадження № 61401135.

08.06.2021, на виконання вимог ухвали суду від 17.05.2021 від сторони позивача надійшла завірена копія виконавчого провадження № 61401135.

23.06.2021 до суду від Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича надійшов відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначено про те, що розмір суми основної винагороди приватного виконавця було визначено у відповідності до норм чинного законодавства, з урахуванням того, що у разі зазначення у судовому рішенні та виконавчому документі про стягнення коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента у гривні, стягувачеві має бути перерахована сума в іноземній валюті, а не в еквіваленті у гривні. Тож, сторона відповідача вважає, що станом на 26.02.2020, тобто на день відкриття виконавчого провадження відповідно до офіційного курсу НБУ, сама боргу за виконавчим документом еквівалентна 12243745,98 грн. із розрахунку 24,53 за 1 долар США, тому, визначена сума основної винагороди приватного виконавця не перевищує 10% від суми стягнення, що спростовує доводи позивача, викладені в позовній заяві.

Судом ухвалено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича знаходиться виконавче провадження ВП № 61401135 з виконання виконавчого листа № 2-101/2013, виданого 15.10.2013 Вишгородським районним судом Київської області про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" з ОСОБА_1 заборгованості на загальну суму 499133 (чотириста дев`яносто дев`ять тисяч сто тридцять три) долари США 55 центів, що за курсом НБУ станом на 01.08.2012 становить 3989574 (три мільйони дев`ятсот вісімдесят дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) грн. 50 коп. та 3219 (три тисячі двісті дев`ятнадцять ) грн 00 коп. всього 3992793 (три мільйони дев`ятсот дев`яносто дві тисячі сімсот дев`яносто три) грн. 50 коп.

26.02.2020 в даному виконавчому провадженні була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначено про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ "УкрСиббанк" заборгованість на загальну суму 499133,55 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 01.08.2012, становить 3989574,50 грн та 3219,00 грн, всього 3992793,50 грн.

26.02.2020 в даному виконавчому провадженні була винесена постанова про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, відповідно до якої, відповідачем постановлено стягнути з позивача основну винагороду у сумі 1 224 696,49 грн.

Позивач вважає, що винесення відповідачем постанови про стягнення основної винагороди у сумі, що перевищує визначену чинним законодавством, є незаконним, що і зумовило останнього на звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За змістом ч. 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім: 1) рішень про відібрання і передання дитини, встановлення побачення з нею або усунення перешкод у побаченні з дитиною; 2) рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету; 3) рішень, за якими боржником є юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена відповідно до закону; 4) рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи; 5) рішень адміністративних судів та рішень Європейського суду з прав людини; 6) рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності; 7) рішень про виселення та вселення фізичних осіб; 8) рішень, за якими боржниками є діти або фізичні особи, які визнані недієздатними чи цивільна дієздатність яких обмежена; 9) рішень про конфіскацію майна;

10) рішень, виконання яких віднесено цим Законом безпосередньо до повноважень інших органів, які не є органами примусового виконання; 11) інших випадків, передбачених цим Законом та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Так, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

При цьому, основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом положень ч. ч. 4, 5 статті Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 37 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди (ч. 9 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 (далі Постанова № 643).

Так, за приписами п. 19 Постанови № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

З аналізу положень ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», слідує, що фіксована сума основної винагороди приватного виконавця встановлюється виключно у випадку виконання рішення суду немайнового характеру, натомість виконавчий лист № 2-101/2013, виданий 15.10.2013 Вишгородським районним судом Київської області, який перебуває на виконанні у приватного виконавця Голяченка І.П., містить стягнення грошових коштів, а тому, розмір основної винагороди приватного виконавця вираховується у вигляді 10% суми, що підлягає стягненню.

Суд зазначає про те, що чинним законодавством передбачено, що постанова про стягнення з боржника основної винагороди повинна містити розрахунок та порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Слід звернути увагу на те, що у постанові приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 26.02.2020 зазначено інформацію про розрахунок розміру основної винагороди, а саме: «Розмір основної винагороди розраховується за наступною формулою: А х 10% = W, де А - сума, що підлягає стягненню або вартість майна, що підлягає передачі; а W - сума основної винагороди приватного виконавця". Таким чином, розрахунок основної винагороди приватного виконавця, зазначається такий: 12 246 964,98 грн х 10% = 1 224 696,49 грн.

У даному випадку, позивач вважає, що, оскільки згідно виконавчого документу виконавчого листа № 2-101/2013 виданого 15.10.2013 Вишгородським районним судом Київської області, сума стягнення становить 3 992 793,50 грн, то розмір основної винагороди не може бути більше 10% від 3 992 793,50 грн, тобто 399 279,35 грн, однак, в оскаржуваній постанові відповідач стягнув основну винагороду в сумі 1 224 696,48 грн, що становить 30% від суми стягнення.

Згідно зі ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог ст. 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст. 524 ЦК України, грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у ст. 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У ч. 3 ст. 533 ЦК України, закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За змістом п. 30.1 ст. 30 Закону України від 5 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому, правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті визначені у ст. 49 Закону № 1404-VІІІ.

Відповідно до положень ч. ч. 3-5 ст. 49 Закону № 1404-VІІІ, у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Кошти виконавчого збору, стягнуті під час виконання рішення про стягнення коштів в іноземній валюті, відповідно до цієї статті підлягають валютообмінній фінансовій операції, а одержані після цього кошти у гривнях зараховуються до Державного бюджету України.

Витрати у зв`язку з валютообмінними фінансовими операціями та інші витрати, пов`язані з перерахуванням коштів, покладаються на боржника.

Із матеріалів справи вбачається, що, ухвалюючи рішення у справі, Вишгородський районний суд Київської області в справі № 2-101/2013, визначив суму боргу в саме іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення суду.

Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України.

Суд вважає, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні, стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Саме таких висновків дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 (справа № 761/12665/14-ц), та в подальшому така позиція була підтримана й у постановах Верховного Суду від 01.03.2019 у справі № 752/18552/17, від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16ц.

Таким чином, зазначення у постанові державного виконавця про відкриття виконавчого провадження суми боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні, відповідає змісту судового рішення, не впливає на порядок звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішення під час обчислення боргу в іноземній валюті, передбачений Законом №1404-VІІІ, та не свідчить про незаконність постанови про відкриття виконавчого провадження.

Звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішення під час обчислення боргу в іноземній валюті державний виконавець повинен здійснювати з дотриманням вимог, визначених у ст. 49 Закону № 1404-VІІІ.

Керуючись положеннями ст. 31 Закону № 1403-VIII та пункту 12 Порядку № 643, відповідачем було правомірно визначено в оскаржуваній постанові розмір основної винагороди приватного виконавця в сумі 1224696,49 грн, що становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Відтак, доводи сторони позивача про необхідність розрахунку основної винагороди приватного виконавця, виходячи з 10% від суми визначеного судом гривневого еквіваленту на дату рішення суду основної заборгованості за кредитним договором, є необґрунтованими.

Зазначення відповідачем в оскаржуваній постанові, що сума такої винагороди підлягає стягненню в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на момент виконання зобов`язання, ґрунтується на законі, оскільки згідно з частинами 4, 5 статті 49 Закону № 1404-VIII, кошти виконавчого збору, стягнуті під час виконання рішення про стягнення коштів в іноземній валюті, відповідно до цієї статті підлягають валютообмінній фінансовій операції, а одержані після цього кошти у гривнях зараховуються до Державного бюджету України. Витрати у зв`язку з валютообмінними фінансовими операціями та інші витрати, пов`язані з перерахуванням коштів, покладаються на боржника.

З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що приватний виконавець не вчиняв протиправних дій, пов`язаних з визначенням основної винагороди та при винесенні постанови про стягнення з позивача, як боржника основної винагороди, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, а тому, правові підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідком розгляду даного спору, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, не знайшли своє підтвердження під час розгляду спору, а тому, задоволенню не підлягають.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 77, 90, 241-247, 255, 293, 295-297 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.