Справа № 420/922/23
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2023-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/922/23

Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г.В.

Місце та час укладення судового рішення «--:--», м. Одеса

Повний текст судового рішення складений 01.05.2023р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Єщенко О.В., Яковлєва О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

18.01.2023р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 18.02.2022р. №294о/с про звільнення його зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів); поновлення його на посаді заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області; стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуваний наказ про його звільнення зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів є протиправним, оскільки відповідно до переліку змін у штатах Національної поліції, затвердженому наказом Національної поліції від 23.11.2021р. №976 посаду заступника начальника Головного управління скорочено, а введено рівнозначну посаду заступника начальника Головного управління - начальника управління превентивної діяльності. У змісті подання до звільнення зі служби в поліції від 17.02.2022р. зазначено, що позивачу запропоновано призначення на вакантні посади середнього складу поліції на вибір від яких позивач відмовився, однак рівнозначну посаду заступника начальника Головного управління - начальника управління превентивної діяльності позивачу не запропоновано. Строк звернення до суду пропущено з поважних причин, а саме в зв`язку зі військовою агресією російської федерації проти України, особистою активною участю в обороні Одеського регіону.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06.03.2023р. визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду, у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову ОСОБА_2 без розгляду, - відмовлено, оскільки позивач з самого початку збройної агресії постійно приймав активну участь в обороні Одеського регіону.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.05.2023р. позов задоволений з підстав порушення процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штатів або проведення організаційних заходів, а саме не запропонування позивачу, також, вакантної посади заступника начальника управління поліції начальника слідчого відділу Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області. Стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 747064,16грн.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає, що позивачем недотримано місячник строк звернення до суду, у заяві про поновлення процесуального строку звернення до суду не зазначено поважних причин його пропуску, тому позов повинен бути залишений судом без розгляду. При цьому, стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є порушенням чинного законодавства, оскільки призведе до подвійного стягнення коштів з державного бюджету, так як позивач був працевлаштований та отримував заробітну плату. При визначенні розміру середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу судом першої інстанції помилково застосовано Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. На період звільнення позивача зі служби тимчасово вакантною була лише посада заступника начальника управління поліції начальника слідчого відділу Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області, яка не пропонувалася позивачу з підстав того, що на вказану посаду проходив процедуру погодження для призначення майор поліції ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в поліції на посаді заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Наказом Національної поліції України від 23.11.2021р. №976, відповідно до ст.ст.14 та 15 Закону України «Про Національну поліції», затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції, що додається.

Згідно Переліку змін у штатах Національної поліції, що додається до вищезазначеного наказу, скорочено посаду заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області та введено рівнозначну посаду заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області начальника управління превентивної діяльності. /а.с.135-136/

20.12.2021р. заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області полковника ОСОБА_1 попереджено про можливе наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області відповідно до наказу Національної поліції України від 23.11.2022р. №976, скороченням його посади, звільненню зі служби в поліції не раніше ніж за два місяці на підставі п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у разі не призначення на іншу посаду в поліції відповідно до ч.2 ст.68 Закону України «Про Національну поліцію». /т.1 а.с.127-131/

Згідно акту від 07.02.2022р. №9/650 полковник поліції ОСОБА_1 відмовився від призначення на запропоновані йому посади у зв`язку з реалізацією наказу Національної поліції України від 23.11.2022р. №976. /т.1 а.с.133-136/

Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області від 18.02.2022р. №294о/с, відповідно до Закону України «Про Національну поліції» звільнено зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів): полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області, з 21.02.2022р. /т.1 а.с.165/

Не погоджуючись з наказом про звільнення зі служби в поліції, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позову виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.58 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII (надалі Закон - №580-VIII) призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків. Строкове призначення здійснюється в разі заміщення посади поліцейського на період відсутності особи, за якою відповідно до закону зберігається посада поліцейського, та посад, призначенню на які передує укладення контракту.

Абзацом 4 п.2 ч.1 ст.65 Закону №580-VIII передбачено, що переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.

Згідно ч.1 ст.68 Закону №580-VIII у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Відповідно до ч.2 ст.68 Закону №580-VIII поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до ч.1 цієї статті.

Водночас, частиною 3 ст.68 Закону №580-VIII визначено, що поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до ч.2 цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі п.4 ч.1 ст.77 цього Закону.

Пунктом 4 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Частина 5 ст.68 Закону №580-VIII передбачає, що переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Згідно ч.1 ст.42 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 3 ст.492 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, приписами Закону №580-VIII та КЗпП України гарантована можливість працевлаштування поліцейського в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, у разі скорочення його посади. Необхідним елементом щодо призначення поліцейського на іншу посаду є його згода.

З системного аналізу вищевказаної норми Закону №580-VIII вбачається, що надання згоди поліцейського щодо призначення на посаду неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад, які пропонуються йому, з врахуванням критеріїв, визначених приписами даної статті.

Пропозиція усіх наявних вакантних посад є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штату у разі реорганізації, в якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, стан здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Відтак, відсутність доказів щодо здійснення пропозиції усіх наявних вакантних посад, з врахуванням критеріїв, вказаних вище, не може бути свідченням дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штатів або проведення організаційних заходів.

Згідно оскаржуваного наказу позивача звільнено зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), а тому відповідач був зобов`язаний дотриматися вимог ч.2 ст.68 Закону №580-VIII щодо призначення за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Національної поліції України від 23.11.2021р. №976, відповідно до ст.ст.14 та 15 Закону України «Про Національну поліції», затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції, що додається.

Згідно Переліку змін у штатах Національної поліції, що додається до вищезазначеного наказу, скорочено посаду заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області та введено рівнозначну посаду заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області начальника управління превентивної діяльності. /т.1 а.с.127-131/

Тобто, у Головному управлінні Національної поліції в Одеській області проведено організаційні заходи шляхом скорочення посади заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області та введення рівнозначної посади заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області начальника управління превентивної діяльності.

При цьому, вищезазначені посади відносяться до однієї категорії та мають однаковий розмір посадового окладу, а тому є рівнозначними.

20.12.2021р. заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області полковника ОСОБА_1 попереджено про можливе наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області відповідно до наказу Національної поліції України від 23.11.2022р. №976, скороченням його посади, звільненню зі служби в поліції не раніше ніж за два місяці на підставі п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у разі не призначення на іншу посаду в поліції відповідно до ч.2 ст.68 Закону України «Про Національну поліцію». /т.1 а.с.132/

Тобто, відповідно до вимог ч.1 ст.68 Закону №580-VIII відповідач персонально письмово попередив ОСОБА_1 про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Згідно акту від 07.02.2022р. №9/650 полковник поліції ОСОБА_1 відмовився від призначення на запропоновані йому посади у зв`язку з реалізацією наказу Національної поліції України від 23.11.2022р. №976. /т.1 а.с.133-136/

Як вбачається зі списку вакантних посад, що були запропоновані ОСОБА_1 , всі вони є нижчими за займану ним посаду, тобто, не рівнозначними.

При цьому, ОСОБА_1 не пропонувалася рівнозначна посада заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області начальника управління превентивної діяльності введена наказом Національної поліції України від 23.11.2022р. №976.

Разом з тим, згідно повідомлення управління кадрового забезпечення ГУНП в Одеській області від 13.02.2023р. №9/1145 станом на 07.02.2023р. в ГУНП в Одеській області була в наявності одна вакантна посада заступник начальника управління поліції начальник слідчого відділу Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, яка відповідно до наказу НПУ від 04.12.2015р. №142, зі змінами «Про затвердження Переліку посад молодшого та середнього складу поліції і відповідних їм граничних спеціальних звань» передбачає граничне спеціальне звання «полковник поліції». Дана рівнозначна посада ОСОБА_2 не пропонувалась, у зв`язку з призначенням на вказану посаду начальника відділу дізнання ГУНП в Одеській області майора поліції ОСОБА_3 , який проходив процедуру погодження для призначення. /т.1 а.с.124/

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про грубе порушення Головним управлінням Національної поліції в Одеській області вимог ст.68 Закону №580-VIII у зв`язку із нездійсненням пропозиції позивачу рівнозначної посади заступника начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області начальника управління превентивної діяльності введену наказом Національної поліції України від 23.11.2022р. №976, та усіх наявних вакантних рівнозначних посад, що свідчить про протиправність наказу від 18.02.2022р. №294о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин (працевлаштування).

Дана правова позиція викладена у відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018р. у справі №826/808/16.

Отже, не заслуговують на увагу посилання апелянта на працевлаштування позивача, отримання заробітної плати, а тому й відсутність права на середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Виплата грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988).

Відповідно до пункту 2 Постанови № 988 виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Згідно пункту 6 розділу ІІІ Порядку № 206 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Відповідно до пункту 9 розділу І Порядку №260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином, грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Визначення інших обрахунків щодо спірних правовідносин Порядок №260 не містить.

При цьому, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі-Порядок № 100), визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, при визначенні розміру середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, який підлягає присудженню на користь позивача з відповідача, правильним є обчислення не робочих, а календарних днів для обрахунку грошового забезпечення.

На підставі викладеного, суд першої інстанції вірно розраховав розмір грошового забезпечення позивача, виходячи з розміру його грошового забезпечення за останні два місяці, що передують місяцю в якому відбулось звільнення, застосовуючи правила, передбачені пунктом 8 Порядку № 100, оскільки іншого нормативно-правового акту, який би встановлював правила такого обрахунку, на теперішній час не існує.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм спеціального нормативно-правового акту - Порядку №260 та розрахунку грошового забезпечення, викладена в постанові Верховного Суду від 19 липня 2018 року у справі № 805/1110/17-а.

Зазначене спростовує доводи апелянта про неправильне обрахування судом першої інстанції розміру середньоденного грошового забезпечення та розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, з помилковим застосуванням до спірних правовідносин Порядку №100.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 747064,16грн. (1709,53грн. х 437 календарних днів). /т.1 а.с.123/

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст.5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема, шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

За приписами п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, який відповідно до ч.1 ст.122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Статтею 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.

У свою чергу, перебіг процесуального строку, згідно з приписами ст.120 КАС України починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, останнім же днем строку, який закінчується вказівкою на певний день, вважається цей день.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України.

Пунктом 17 ст.4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно ч.1 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо проходження позивачем служби в поліції, охоплюється спеціальною нормою ч.5 ст.122 КАС України.

Разом з тим, день, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

При цьому, порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у даній справі, розпочався 22.02.2022р. (наступний день за днем отримання копії оскаржуваного наказу), а сплинув зазначений строк, відповідно, 23.03.2022р. /т.1 а.с.170/

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 18.01.2023р., то він пропустив місячний строк звернення до суду з позовом.

Згідно ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Водночас, поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Верховний Суд 01.08.2022р. у справі №802/118/17-а наголосив, що посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло та обумовило пропуск строку.

У постанові Верховного Суду від 10.11.2022р. у справі №990/115/22 касаційний суд дійшов висновку про те, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши висновки суду першої інстанції, доводи позивача, колегія суддів вважає поважними причинами пропуску строку звернення до суду введення в Україні воєнного стану та загальної мобілізації, надання позивачем беззаперечних доказів особистої постійної активної участі, протягом 2022-2023 років, в обороні Одеського регіону, що унеможливило вчасне звернення до суду з даним позовом. /т.1 а.с.197-213/

Крім того, враховуючи тривалі, протягом 2022-2023 років, ракетні обстріли м.Одеси, відключення електроенергії (наявність електроенергії протягом двох годин на добу) суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про поновлення позивачу пропущеного строку звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач А.В. Крусян
Судді О.В. Єщенко О.В. Яковлєв