Справа № 460/51278/22
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/51278/22 пров. № А/857/7148/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року у справі №460/51278/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Смизької селищної ради про визнання рішення нечинним,

суддя в 1-й інстанції Гресько О. Р.,

час ухвалення рішення 15.02.2023 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 03.03.2023 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- Смизької селищної ради, в якому просив визнати нечинним рішення №2233 від 30 червня 2020 року "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради" в частині встановлення ставки податку у розмірі 1,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. м. об`єкту оподаткування, встановленого для фізичних та юридичних осіб - Будівель промисловості - код 1251 та Будівель промисловості та складів - код 125.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідачем не дотримано принципів та процедур, встановлених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Крім того, зазначає, що відповідачем не доведено дотримання законодавчо визначеної процедури прийняття та оприлюднення спірного регуляторного акту. Таким чином, вважає, що недотримання при прийнятті оскаржуваного рішення №2233 від 30 червня 2020 року Смизькою селищною радою законодавчо визначеної процедури є підставою для визнання такого рішення нечинним. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач (апелянт) подав заяву про розгляд справи у його відсутності, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має у власності (спільна часткова власність 15/100) будівлю меблевого цеху, будівлю складського цеху, будівлю заводоуправління загальною площею 15267,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

30 червня 2020 року Смизькою селищною радою (восьмого скликання) прийнято рішення №2233 Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради.

Згідно з цим рішенням (Додаток 1) встановлено ставки податку у розмірі 1,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. за кодом класифікації Будівлі промислові та склади (код 125), що включає, в тому числі, підкод Будівлі промисловості.

Не погоджуючи із прийнятим рішенням та встановленими ним ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позивач звернувся у суд з цим позовом.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час звернення позивача із цим позовом у суд рішення Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області №2233 від 30 червня 2020 року "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради" не було чинним, оскільки оскаржуване рішення розповсюджує свою дію виключно на 2021 рік та втратило чинність після прийняття органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок податків і зборів на наступний рік, а тому скасування рішення відповідача, яке втратило свою чинність, не має на меті поновлення прав позивача, які він вважає порушеними. Крім того, не встановлено порушення норм законодавства, на які покликається позивач, при його прийнятті.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.25 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

П.24 ч.1 ст.26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачає, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, щодо встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

За змістом ч.1 ст.59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч.12 ст.59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Згідно зі ст.1 Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності регуляторний акт це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; - прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

За змістом ст.3 Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності дія цього Закону поширюється на відносини у сфері здійснення державної регуляторної політики та регуляторної діяльності. Водночас, частиною другою даної статті Закону, визначений перелік відносини у сфері здійснення державної регуляторної політики та регуляторної діяльності, на який не поширюється дія цього Закону.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Так, ст.8 ПК України передбачає, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки і збори.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Отже, безпосереднє встановлення місцевих податків, у тому числі і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Згідно з п.10.3 ст.10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.

За змістом пп.12.3, пп.12.3.1 - 12.3.2 п.12.5 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

У разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті (п.12.5 ст.12 ПК України).

Відповідно до ст.3 БК України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, якщо рішення місцевої ради про встановлення/зміну місцевих податків буде прийнято пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки, та/або не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Згідно з пп.265.1.1 п. 265 ст.265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

За змістом п.269.1 ст.269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

За змістом пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За змістом пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виконують насамперед, функцію наповнення місцевого бюджету й не змінюють порядок адміністрування місцевих податків та зборів, компетенцію контролюючих органів тощо, не формулюють власні регулятивні механізми, а тому й не мають регуляторного впливу, оскільки лише на підставі, за правилами та на виконання відповідних приписів ПК України, закріплених у його ст.12, визначають елементи податку, зокрема, об`єкт оподаткування, платника податку, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначені ст.7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп.12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Рішення органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів напряму ідентифіковані законодавцем саме як нормативно-правові акти з питань оподаткування місцевими податками та зборами (п.12.5 ст.12 ПК України) і жодної правової регламентації стосовно віднесення таких актів до регуляторних не містять ані ПК України, ані Закон України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Податкові правовідносини врегульовані, насамперед, ПК України, положення якого можуть бути змінені виключно шляхом внесення змін до нього відповідними законами України, а усі нормативно-правові акти, які входять до складу податкового законодавства України, повинні прийматися на підставі, за правилами та на виконання цього Кодексу.

Закон України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності ПК України не віднесено до актів податкового законодавства України, які наведені у ст.3 цього Кодексу за вичерпним і остаточним переліком, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, податкові відносини є окремим і самостійним різновидом відносин, урегульованих, крім Конституції України, спеціальними актами законодавства за вичерпним і остаточним переліком, і не належать ані до господарських відносин, ані до адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, про які іде мова у Законі України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, за змістом п.52-7 підрозділу 10 розділу XX (доповнений згідно із Законом №540-IX від 30.03.2020 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19); із змінами, внесеними згідно із Законом №591-IX від 13.05.2020) встановлено, що у 2020 році на проекти рішень, рішення сільських, селищних, міських рад про внесення змін до прийнятого рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів щодо зменшення ставок єдиного податку, та/або плати за землю, та/або податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, прийняті відповідно до пункту 52-6 підрозділу 10 розділу XX цього Кодексу, не поширюється підпункт 4.1.9 пункту 4.1 та пункт 4.5 статті 4, підпункт 12.3.4 пункту 12.3, підпункт 12.4.3 пункту 12.4 (у частині строку прийняття та набрання чинності рішень) та пункт 12.5 (у частині строку набрання чинності рішеннями) статті 12 Податкового кодексу України, Закон України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", частина третя статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закон України "Про державну допомогу суб`єктам господарювання".

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно зазначив, що органи місцевого самоврядування у 2020 році були наділені повноваженнями приймати рішення щодо встановлення місцевих податків та зборів, керуючись при цьому вимогами Закону №540-IX від 30 березня 2020 року, незважаючи на правила щодо правового регулювання порядку встановлення та зміни до будь-яких елементів податків, встановлених п.п.4.1.9 п.4.1 ст. 4, пп.12.3.4 п.12.3, пп.12.4.3 п.12.4 та п.12.5 ст.12 ПК України та положень Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Крім того, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача в частині порушення відповідачем при прийнятті рішення №2233 від 30 червня 2020 року Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності, оскільки оскаржуване рішення прийнято відповідачем 30 червня 2020 року і положення такого у спірних правовідносинах не поширюються.

Як вбачається з матеріалів справи, Смизькою селищною радою Дубенського району Рівненської області прийнято рішення №2233 від 30 червня 2020 року "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради".

Вищевказаним рішенням у 2020 році встановлена ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на рівні 1,5 % від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. за кодом Будівлі промислові та склади (код 125), Будівлі промислові (код 1251).

Як зазначалося вище, пп.266.5.1 п.266.1 ст.266 ПК України передбачає, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що Смизькою селищною радою Дубенського району Рівненської області при прийнятті рішення №2233 від 30 червня 2020 року "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради" не встановлено порушень процедури його прийняття.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, рішення Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області №2233 від 30 червня 2020 року "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради" в частині встановлення ставки податку у розмірі 1,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. м. об`єкту оподаткування, встановленого для фізичних та юридичних осіб - Будівель промисловості - код 1251 та Будівель промисловості та складів - код 125, прийнято правомірно з урахуванням публічного інтересу щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень, покращення інвестиційного клімату в Україні для забезпечення ефективної реалізації поточних завдань і функцій держави.

Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно звернув увагу на ту обставину, що станом на момент звернення до суду оскаржуване рішення втратило чинність з 01 січня 2022 року у зв`язку з набранням чинності рішенням Смизьком селищної ради №724 від 14 липня 2021 року.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, визначальним при вирішенні вказаної категорії спорів є встановлення періоду чинності оскаржуваних рішень.

У разі втрати чинності оскаржуваним актом, позивачем фактично обраний неправильний спосіб захисту своїх прав та інтересів, що не позбавляє його можливості оскаржувати наслідки, які виникли через правовідносини, що утворилися на підставі нечинного акту.

Відповідно до ч.9 ст.264 КАС України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Так, рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

Ч.3 ст.264 КАС України передбачає, що нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення розповсюджує свою дію виключно на 2021 рік, оскільки при прийнятті органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок податків і зборів на наступний рік, втрачають чинність, аналогічні рішення за попередній рік.

Крім того, втрата чинності оскаржуваним позивачем рішенням - має принципове та ключове значення під час розгляду наведеної справи, оскільки виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права та визнання його повторно нечинним вже судом.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 10 грудня 2021 року у справі №0940/2301/18 дійшов висновків щодо правової природи рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, за змістом яких рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке приймається на підставі, за правилами й на виконання відповідних приписів ПК та оприлюднюється у встановленому цим Кодексом порядку. Вказані рішення не належать до регуляторних актів у розумінні Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», у зв`язку з чим дія цього Закону не поширюється на такі рішення.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) від 3 жовтня 1997 року №4-зп/1997 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Відсутність у рішенні сільської ради вказівки на втрату чинності попереднім однопредметним нормативно-правовим актом цих обставин не змінює і не впливає на правову регламентацію спірних правовідносин, не зумовлює ситуації, за якої одночасно зберігають чинність і діють декілька відповідних актів органів місцевого самоврядування.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що станом на час звернення позивача із цим позовом у суд рішення Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області №2233 від 30 червня 2020 року "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради" не було чинним, оскільки оскаржуване рішення розповсюджує свою дію виключно на 2021 рік та втратило чинність після прийняття органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок податків і зборів на наступний рік, а тому скасування рішення відповідача, яке втратило свою чинність, не має на меті поновлення прав позивача, які він вважає порушеними. Крім того, не встановлено порушення норм законодавства, на які покликається позивач при його прийнятті.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року у справі №460/51278/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 14 липня 2023 року.