Справа № 161/7014/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 161/7014/23 пров. № А/857/10404/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2023 року (головуючий суддя Черняк В.В., м. Луцьк) у справі № 161/7014/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради, у якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 25 квітня 2023 року LMR 3203530; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в його діях відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2023 рокупозов задоволено. Скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення від 25 квітня 2023 року LMR 3203530, провадження у справі закрито. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користьпозивача500 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись із рішенням суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обгрунтовує тим, що клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від відповідача до суду першої інстанції не надходило, відповідачем не наведено доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі, спростування правильності розрахунків.

Просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні всіх понесених витрат на правничу допомогу і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, Департамент муніципальної варти Луцької міської ради подав апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що пункт 15.10 «б» забороняє стоянку транспортних засобів на тротуарах, крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками. У місці стоянки транспортного засобу позивача відсутні дорожні знаки з табличками, що дозволяють здійснювати таку стоянку. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не надав належну правову оцінку факту порушення позивачем саме пункту 15.10 «б» ПДР України, не здійснив перевірку наявності чи відсутності дорожніх знаків, які б дозволяли здійснювати стоянку на тротуарі.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи вимоги статті 286 та статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Заслухавши доповідь головуючого судді,проаналізувавши письмові докази, що є в матеріалах справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції і визнається сторонами, постановою LMR 3203530 від 25.04.2023 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Згідно цієї постанови24 квітня 2023 року о 15 год. 22 хв. у м. Луцьку по пр. Волі, 6, особа, яка керувала автомобілем CHEVROLET Cruze, НОМЕР_1 , порушила правила стоянки, а саме, здійснила стоянку транспортного засобу на тротуарі, чим порушила п.15.10 «б» ПДР України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення не були з`ясовані і доведені обставини, які б свідчили, що в діях позивача є склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, за яке законом встановлено адміністративну відповідальність.

Суд першої інстанції вважав, що оскільки позивач припаркував свій легковий автомобіль на внутрішньому краї тротуару, який прилягає до проїзної частини, що дозволено п.15.10 «в» ПДР, а відповідачем не вимірювалася відстань для руху пішоходів, то в діях позивача відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження у справі, виходячи з наступного.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Параграф 15 Правил Дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.2001 № 1306 ( далі - ПДР ), який називається «Зупинка і стоянка» чітко регламентує, де може здійснюватися стоянка транспортних засобів.

Пункт 15.1 ПДР, який є загальною нормою параграфу 15 ПДР, передбачає, що зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.

З аналізу змісту зазначеної правової норми висновується, що вимогами пункту 15.1 ПДР встановлено дозвіл здійснювати стоянку транспортних засобів лише у спеціально відведених місцях та на узбіччі.

Наступні пункти параграфу 15 ПДР уточнюють загальне правило пункту 15.10.

Зокрема, пунктом 15.2 ПДР передбачено, що у випадку відсутності спеціально відведених місць чи узбіччя або коли зупинка чи стоянка там неможливi, вони дозволяються бiля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати iншим учасникам дорожнього руху).

Пункт 15.10 ПДР, знову ж таки, уточнюючи загальне правило п.15.1 ПДР, містить перелік конкретних місць, де стоянка заборонена.

Так, відповідно до п.п. «б», «в» п. 15.10 ПДР стоянка забороняється, зокрема, на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками); на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Таким чином, виходячи зі змісту вищезазначених норм ПДР, апеляційний суд висновує, що здійснити стоянку автомобіля на тротуарі можна за умови дотримання трьох вимог, а саме: місце стоянки має бути спеціально відведене для стоянки, зокрема, позначене відповідними дорожніми знаками; стоянка здійснюється легковим автомобілем чи мотоциклом; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Колегія суддів наголошує, що зупинка і стоянка транспортних засобів є невід`ємною складовою організації дорожнього руху, тому з метою зведення до мінімуму перешкод для руху усіх учасників дорожнього руху зупинку і стоянку дозволяється здійснювати у спеціально відведених місцях, позначених дорожніми знаками 5.42.1 «Місце для стоянки», 5.43 «Зона стоянки» або на узбіччі.

Згідно з п. 15.6 ПДР України стоянка всіх транспортних засобів здійснюється у місцях, позначених знаками 5.42.1, 5.43. встановленими з табличками 7.6.2-7.6.6. на тротуарі так, як позначено на табличках 7.6.2.-7.6.6.

Також слід зауважити, що таблички 7.6.2-7.6.6 поширюють дію знаків 5.42.1 «Місце для стоянки», 5.43 «Зона стоянки» тільки на легкові автомобілі, мотоцикли і мопеди.

Приписами ч. 1 ст. 122 КУпАП встановлено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст.279-1 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Частинами 2, 4 статті 258 КУпАП встановлено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу або залишається повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів у разі їх фіксації у режимі фотозйомки (відеозапису).

Таким чином, положеннями КУпАП передбачено, що у випадку виявлення ознак адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 122 КУпАП, складення протоколу про адміністративне правопорушення не вимагається, а постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься безпосередньо на місці вчинення правопорушення.

Відповідно до примітки ст.14-2 КУпАП режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних ракурсів, а в разі фіксації порушення, що полягає у не оплаті вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування в межах населеного пункту, в якому не впроваджена автоматизована система контролю оплати паркування, обов`язковою є наявність додаткового зображення (зображень), що фіксує відсутність документа про оплату послуг з користування майданчиком для платного паркування підлобовим склом транспортного засобу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до положень статті 14-2 КУпАП, інспектором з паркування було здійснено фотофіксацію обставин порушення правил стоянки в режимі фотозйомки, шляхом створення зображень транспортного засобу в момент вчинення правопорушення, на яких було зафіксовано:

1) дату порушення 24.04.2023;

2) географічні координати: 50,7466N25,3286Е;

3) час вчинення порушення: 15:27:52.

Фотозйомка здійснювалася за допомогою технічного засобу Samsung SM A307FN, про що зазначено в постанові про накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративномусудочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Нормами ч.ч. 1-3 ст. 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, постанови з доданими до неї матеріалами фотофіксації (а.с. 45-46) транспортний засіб CHEVROLET Cruze, НОМЕР_1 , який зареєстрований за позивачем, зафіксовано на тротуарі.

Про здійснення фотофіксації під час фіксування правопорушення зазначено в оскаржуваній постанові, а тому такі докази апеляційним судом визнається належним, допустим та достовірним.

З доданих до постанови матеріалів фотофіксації вбачається, що у місці розташування автомобіля позивача немає жодного дорожнього знаку, який дозволяє зупинку на тротуарі.

Враховуючи встановлений пунктом 15.1 ПДР дозвіл на стоянку транспортних засобів лише у спеціально відведених місцях чи на узбіччі, у сукупності з вимогами п. 15.10 ПДР, апеляційний суд вважає, що стоянка автомобіля позивача на тротуарі за відсутності дорожніх знаків, які дозволяють таку стоянку, здійснена з порушенням правил стоянки.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у місці розташування автомобіля позивача між проїзною частиною та тротуаром , згідно фотофіксації, наявна суцільна лінія розмітки, яку перетинати заборонено ПДР, як заборонено і рух по тротуару (п. 11.3 ПДР).

Разом з тим, відповідно до п. 15.2 ПДР, за відсутності спеціально відведеного місця для стоянки, стоянка дозволяється біля правого краю проїзної частини (якомога правіше).

З матеріалів фотофіксації вбачається, що інші автомобілі, зображені на фото разом з автомобілем позивача за адресою: пр. Волі, 6 у м. Луцьку, припарковані саме так, біля правого краю проїзної частини.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що стоянка його автомобіля здійснена відповідно до п. 15.10 «в» ПДР, оскільки вимоги до стоянки транспортних засобів врегульовані параграфом 15 ПДР, а не лише пунктом 15.10 ПДР, і повинні враховуватися у сукупності, а не вибірково, за бажанням особи, яка здійснює стоянку.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити також про безпідставність обґрунтувань судом першої інстанції дотримання позивачем пункту 15.10 «в» ПДР України, що не є спірним в межах даних правовідносин, і наголошує, що суду першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин, слід було застосувати правила, визначені параграфом 15 ПДР, з врахуванням особливостей застосування та інтерпретації правової норми.

Враховуючи наведені обставини справи, а також те, що згідно ПДР України зупинка і стоянка транспортних засобів дозволяється у спеціально відведених місцях, позначених дорожніми знаками 5.42.1 «Місце для стоянки», 5.43 «Зона стоянки» або на узбіччі, колегія суддів дійшла висновку про доведеність у спірних правовідносинах належними та допустимими доказами вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122КУпАП, а, відтак, про помилковість висновку суду першої інстанції про задоволення позову.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині стягнення витрат на правничу допомогу, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно приписів статті 139 КАС України не підлягають відшкодуванню в користь позивача понесені ним судові витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, а також те, що рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом постанови про відмову у задоволенні позову, то підстав для стягнення судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, в користь позивача немає, відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2023 року не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 139, 272, 286, 311, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2023 рокуу справі № 161/7014/23 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник