Справа № 420/17715/23
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2023-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 липня 2023 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши матеріали заяви фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 13 липня 2023 року надійшов адміністративний позов фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, в якому позивач просить:

- визнати протиправною відмову департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, оформлену листом від 18.04.2023 року № 01-08/327 про відмову в погодженні розміщення тимчасового літнього майданчика та зобов`язати департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради розглянути запит ФОП ОСОБА_1 № Ф1-55140-ю/л й надати позитивний висновок;

- визнати протиправним та скасувати вимогу (припис) управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про демонтаж тимчасової споруди від 11.07.2023 року № 132194;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Разом з позовною заявою, від фізичної особи підприємця ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову (вхід. №23546/23), в якій заявник просить вжити заходи забезпечення адміністративного позову шляхом:

- зупинення дії вимоги (припису) про демонтаж тимчасової споруди від 11.07.2023 року № 132194, виданий Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради;

- заборони Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради вживати дії щодо демонтажу тимчасової споруди, що належить ФОП ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви позивачем зазначено, що сукупність дій та бездіяльності управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, яка мала наслідком видачу

вимоги (припису) про демонтаж тимчасової споруди мають явні ознаки протиправності. У разі, якщо б відповідні дії та рішення відповідачів по даній справі були здійснені або прийняті в межах строків надання адміністративної послуги, і заява про забезпечення позову подавалась би значно раніше, у суду могли би бути правові підстави для відмови в задоволенні позову.

Однак, як зазначає позивач, на теперішній час окрім наявних ознак протиправності рішень та дій відповідачів незастосування заходів забезпечення позову в межах даної справи може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. На теперішній час від вирішення справи по суті залежать подальші дії не тільки позивача з розміщення тимчасової споруди, а й захист порушених прав може бути ускладнено.

Зокрема, виходячи із приписів розідму 16 Правил демонтаж перевезення, зберігання ТС, елементу торгівлі здійснюються Уповноваженим органом за кошти міського бюджету з наступним відшкодуванням усіх витрат власником (користувачем) ТС, елементу торгівлі винним у порушенні Правил. Тобто, Позивач має відшкодувати витрати, що може понести управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради,

пов`язані із здійсненням демонтажу. Проте, у разі задоволення адміністративного позову та визнання протиправним вимоги й дій департаменту архітектури та містобудування Одеської

міської ради, підстави для здійснення демонтажу будуть відсутніми.

Розглянувши в порядку письмового провадження заяву фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами, а також застосовані у дозволений законодавством спосіб.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, дотримання дозволеного законодавством способу забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 25 березня 2020 року у справі № 826/17934/17.

Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статтями 150 -154 Кодексу адміністративного судочинства України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі.

Статтею 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Відповідно до положень статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з приписами статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття адміністративним судом, в провадженні якого знаходиться справа або до якого має бути поданий позов, певних процесуально-правових заходів щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду у разі задоволення позову; для задоволення судом заяви про забезпечення позову заявник має обґрунтувати необхідність задоволення такої заяви, подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, а також довести, що незадоволення заяви призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених частиною другою статті 150 КАС України.

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен пересвідчитися в тому чи існує реальна загроза невиконання, чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд враховує інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Суд також враховує співмірність вимог заяви про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Суд зазначає, що прийняття рішення про забезпечення позову доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи привести до потреби докладати значні зусилля та витрати для відновлення прав та інтересів позивача або є очевидними ознаками протиправності оскаржуваного рішення та порушення прав позивача цим рішенням.

Суд також зазначає, що існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або неможливість захисту цих прав, свобод та інтересів без вжиття таких заходів чи необхідність докладання значних зусиль та витрат для їх відновлення, як підстава для забезпечення адміністративного позову, полягає в тому, що на момент подання такого позову у позивача наявні обґрунтовані підстави, підтверджені належними та допустимими доказами, вважати можливим настання юридичних фактів, які призведуть до порушення його прав та законних інтересів.

До вирішення справи по суті суд може застосувати заходи забезпечення позову. Забезпечення позову це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Виходячи із наведеного, у випадку звернення сторони із вимогою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із такою вимогою.

З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Так, предметом розгляду даного позову є, зокрема, вимога (припис) Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про демонтаж тимчасової споруди від 11.07.2023 року № 132194, яка належить позивачу та який позивач оскаржив у судовому порядку.

Як зазначає позивач, сукупність дій та бездіяльності Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, яка мала наслідком видачу вимоги (припису) про демонтаж споруди мають явні ознаки протиправності.

Суд погоджується з доводами позивача, що незастосування заходів забезпечення позову в межах даної справи може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася.

На теперішній час від вирішення справи по суті залежать подальші дії не тільки позивача з розміщення тимчасової споруди, а й захист порушених прав може бути ускладнено.

Зокрема, виходячи із приписів розділу 16 Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі, затверджених рішенням Одеської міської ради № 3961-УІ від 09.10.2013 року, демонтаж перевезення, зберігання ТС, елементу торгівлі здійснюються Уповноваженим органом за кошти міського бюджету з наступним відшкодуванням усіх витрат власником (користувачем) ТС, елементу торгівлі винним у порушенні Правил.

Тобто, позивач повинен буде відшкодувати витрати, що може понести Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, пов`язані із здійсненням демонтажу. Проте, у разі задоволення адміністративного позову та визнання протиправними вимоги та дій Департаменту архітектури та містобудування Одеської

міської ради, підстави для здійснення демонтажу будуть відсутніми.

Крім того, суд приймає до уваги доводи позивача відносно того, що у разі задоволення позову та захисту прав позивача, ФОП ОСОБА_1 буде вимушена ініціювати звернення до суду з позовом за захистом своїх порушених прав повторно, оскільки незабезпечення позову призведе до неможливості їх поновлення.

Відповідно до частини четвертої статті 150 КАС України, подання позову, а також

відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

З огляду на приписи наведеної статті, небезпека заподіяння шкоди до вирішення справи по суті не є фактом, який підлягає встановленню, а є елементом аргументації або оціночною категорією.

Суд зазначає, що за своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному

судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є

гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору

процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до

забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

При цьому, необхідне зазначити, що забезпечення позову застосовується у виключних випадках за наявності об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06.03.2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень КАС України під час розгляду адміністративних справ», в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов до висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення по адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства, дослідивши надані позивачем докази в обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд доходить висновку про те, що заявником були наведені належні та переконливі докази очевидної небезпеки заподіяння шкоди інтересам позивача, а тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

Суд зазначає, що суть спору полягає саме в захисті права позивача,яке на її переконання порушене, зокрема діями відповідачів та запропоновані до застосування заходи забезпечення позову є адекватними, адже не можуть призвести до настання негативних наслідків не тільки для учасників справи, а й для інших осіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, у тому числі, з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому при виконанні такого рішення.

На думку суду, зазначені заходи забезпечення позову є співмірними із

заявленими позовними вимогами та можуть гарантувати ефективний захист порушених прав фізичної особи підприємця ОСОБА_1 .

Виходячи з предмету спору підстави для зустрічного забезпечення відсутні, оскільки збитки через вжиття заходів забезпечення позову відповідачам не будуть заподіяні.

Вказана позиція цілком підтримана Верховним Судом, що знайшло своє відображення у Постановах від 24 січня 2019 року у справі № 826/7496/18, від 28 лютого 2019 року у справі № ЗД/813/1 /18, від 23 вересня 2021 року у справі №420/11076/20.

Так, Рішенням Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно

відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

При цьому суд зазначає, що обраний позивачем спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.

Аналогічні висновки щодо подібних правовідносинах зроблено Верховним Судом у постановах від 14 грудня 2021 року у справі № 240/16920/21, та від 15 квітня 2022 року у

справі №440/6755/21.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову шляхом зупинення дії вимоги (припису) Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про демонтаж тимчасової споруди від 11.07.2023 року № 132194 та заборони Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради вживати дії щодо демонтажу тимчасової споруди, що належить ФОП ОСОБА_1 до набрання законної сили рішення суду у даній справі.

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст.13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При прийнятті такого рішення, суд також враховує співмірність вимог заяви про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи. Співмірність вжиття заходів забезпечення позову відображено у практиці Європейського Суду з Прав людини. Так, у справі «Мікалефф проти Мальти» суд визнав можливість застосування статті 6 до попередніх заходів та зазначив, що має бути розглянутий характер попереднього заходу, його предмет, завдання та вплив на конкретне право.

Проміжне рішення має бути еквівалентне попередній або забезпечувальним заходам і процедурам. Такий принцип застосовується і у визначені застосування статті 6 (справа «Меркіка та інші пороти Мальти»).

Відповідно, приймаючи рішення про обрання способу забезпечення позову, суд враховує, що такий спосіб забезпечення позову є співмірним та адекватним із заявленими позивачем вимогами.

Суд вважає, що невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Крім того, у разі невжиття заходів забезпечення позову можливе настання негативних наслідків, для виправлення яких заявнику буде необхідно докласти значних зусиль. Отже, заходи забезпечення позову відповідають предмету адміністративного позову та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

Тому, виходячи зі змісту заяви про вжиття заходів забезпечення позову, а також викладені позивачем доводи, суд з метою захисту прав та законних інтересів позивача дійшов висновку щодо доцільності вжиття заходів забезпечення позову.

Разом із тим, суд наголошує, що відповідно до ст.157 КАС України відповідач не позбавлений права звертатися із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, обґрунтованість якого має бути підтверджена належними доказами.

Керуючись ст.ст.150-154, 241, 243, 248 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити.

Зупинити дію вимоги (припису) Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради про демонтаж тимчасової споруди № 132194 від 11.07.2023 року до набрання законної сили рішення суду у даній справі.

Заборонити Управлінню розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради вчиняти дії щодо демонтажу тимчасової споруди, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, пляж «Ланжерон», що належить фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 до набрання законної сили рішення суду у даній справі.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути пред`явлена до виконання в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» до 14.07.2026 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя С.О. Стефанов