Справа № 140/7630/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/7630/22 пров. № А/857/3365/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Іщук Л.П., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Луцької міської ради на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Лозовським О.А. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Луцької міської ради (далі - орган місцевого самоврядування, ОМС, відповідач), в якому просив визнати протиправним рішення №32/11 від 25.05.2022 та зобов`язати Луцьку міську раду надати дозвіл відповідно до його заяви від 01.09.2021 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд площею 0,25 га, яка розташована біля села Небіжка та Дачне Луцького району та за наслідками розгляду прийняти рішення відповідно до вимог Конституції України, Земельного кодексу України (далі - ЗК України), відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні (на території Волинської області), зобов`язати Луцьку міську раду подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23.01.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Луцька міська рада подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідно до п.п.14.1.78 п.14.1 ст.14 ПК України, землі житлової та громадської забудови - земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування, що є додатковим підтвердженням законодавчої заборони надавати земельну ділянку безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд поза межами населених пунктів. Отже, місце розташування бажаної земельної ділянки не відповідає положенням пункту г ч.1 ст.121 ЗК України та п.п.14.1.78 п.14.1 ст.14 ПК України. Також вказує на те, що до закінчення розроблення та затвердження комплексного плану просторового розвитку території Луцької міської територіальної громади неможливою є проведення процедури безоплатної приватизації (в тому числі і надання дозволу на розроблення документації із землеустрою як один із етапів такої процедури) спірної земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивач 01.09.2021 подав до Луцької міської ради заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, із тієї ж ділянки з кадастровим номером :06:000:1958, яка розташована біля с. Небіжка Луцького району, разом з усіма передбаченими законодавством, зокрема, ч.6 ст.118 ЗК України додатками, а саме : копією паспорта, ідентифікаційного номеру, викопіювання з кадастрової карти.

Листом №6.1-7/4051/2021 від 25.09.2021 ОМС позивачу було відмовлено у задоволені клопотання.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18.04.2022, яке набрало законної сили 19.05.2022, було визнано протиправною відмову Луцької міської ради у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , надану листом №6.1-7/4051/2021 від 25.09.2021 та зобов`язано відповідача повторно розглянути його заяву від 01.09.2021 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення спірної земельної ділянки, за наслідками чого прийняти рішення відповідно до вимог Конституції України та ЗК України.

На виконання вищевказаного рішення суду Луцькою міською радою було прийнято рішення №32/11 від 25.05.2022, яким у задоволенні заяви відмовлено.

Вважаючи протиправним оспорюване рішення, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що ОМС, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, не навів в оспорюваному рішенні обґрунтованих підстав для відмови у наданні такого дозволу. Формальне посилання у цьому рішенні на нормативно-правові акти, які регулюють відносини у сфері безоплатної передачі земель державної, комунальної власності у приватну власність, не може свідчити про його обґрунтованість. Отже, у розглядуваному випадку відповідач не довів суду, що прийняте ним рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою відповідає нормам чинного законодавства, тому воно не може вважатися обґрунтованим і законним. Суд дійшов висновку, що оскільки процес надання позивачу відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою з формальних підстав може бути досить тривалим, то в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання Луцької міської ради надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою відповідно до заяви від 01.09.2021.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно п.а, б ст.12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Підпунктом б частини першої статті 81 ЗК України передбачено, що однією з підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки є безоплатна передача із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ч.1, 2 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно п.п.в ч.3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Пунктом ґ частини першої статті 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлено статтею 118 ЗК України

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч.7 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.9 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме : 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) розроблення проекту землеустрою; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

Положення статей 118, 122 ЗК України надають відповідачу, як органу місцевого самоврядування, повноваження на вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для індивідуального дачного будівництва та зобов`язують мотивувати відмову у наданні такого дозволу. Відмова може бути визнана обґрунтованою лише тоді, коли компетентним суб`єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування об`єкта вимогам, зазначеним у ЗК Україні, які повинні бути затверджені у встановленому законом порядку, або вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Наведений у частині сьомій статті 118 цього Кодексу перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

З матеріалів справи видно, що оспорюваним рішенням позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки. При цьому, відповідачем у рішенні крім перерахування ряду нормативно-правових актів не вказано жодної правової підстави для відмови у наданні такого дозволу.

Відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, відповідач листом №6.1-7/4051/2021 від 25.09.2021 вказав, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, відповідно до Схеми планування території Прилуцької сільської ради із внесеними змінами, затвердженими рішенням Прилуцької сільської ради №48/3 від 14.07.2015 знаходиться за межами населених пунктів Луцької міської територіальної громади (с. Дачне) та на території земель перспективної забудови.

Також зазначено, що розгляд питання надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення спірної земельної ділянки буде можливим лише після оновлення та розроблення містобудівної документації.

Колегія суддів зазначає, що відмова у наданні дозволу має бути мотивованою і підставою для відмови може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою.

Оцінюючи доводи скаржника про те, що передача безоплатно у власність вільних від забудови земельних ділянок (в тому числі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) неможлива без попереднього затвердження відповідної містобудівної документації (зокрема, комплексного плану, складовою частиною якого є план зонування території), колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.3 ст.24 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності №3038-VI від 17.02.2011 (далі - Закон №3038) (у редакції зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель №711-IX від 17.06.2020), передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам для містобудівних потреб допускається за умови, що відповідні земельні ділянки розташовані в межах території, щодо якої затверджено принаймні один із таких видів містобудівної документації на місцевому рівні:

генеральний план населеного пункту, складовою якого є план зонування території;

комплексний план, складовою частиною якого є план зонування території;

план зонування території як окремий вид містобудівної документації на місцевому рівні,

затверджений до набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель;

детальний план території.

Обмеження щодо передачі (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам, визначені цією частиною, не поширюються на випадки:

розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи;

приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону;

надання земельної ділянки, розташованої на території зони відчуження чи зони безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

надання земельної ділянки для розміщення лінійних об`єктів транспортної та енергетичної інфраструктури (доріг, мостів, естакад, ліній електропередачі, зв`язку);

буріння, влаштування та підключення нафтових і газових свердловин за межами населених пунктів;

будівництва, експлуатації військових та інших оборонних об`єктів.

Передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у випадках, визначених абзацами сьомим - дванадцятим цієї частини, за відсутності принаймні одного виду містобудівної документації, визначеного абзацами другим - п`ятим цієї частини, не допускається, якщо земельна ділянка, зокрема, віднесена до категорії земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, рекреаційного призначення (крім земельних ділянок для дачного будівництва), лісогосподарського призначення.

В оспорюваному рішенні не зазначено про таку підставу для відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, як відсутність одного із перерахованих видів містобудівної документації на місцевому рівні. При цьому, обов`язок розробити та затвердити містобудівну документацію на місцевому рівні покладається на орган місцевого самоврядування, а невиконання ним цього обов`язку не може бути підставою для відмови громадянам у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки такою підставою може бути тільки невідповідність місця розташування об`єкта вимогам вже затвердженої містобудівної документації.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, у своєму рішенні не навів обґрунтованих підстав для відмови у наданні такого дозволу. Формальне посилання у ньому на нормативно-правові акти, які регулюють відносини у сфері безоплатної передачі земель державної, комунальної власності у приватну власність не може свідчити про його обґрунтованість.

Поряд з цим, варто зазначити, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є тотожним передачі земельної ділянки у власність або користування, а лише свідчить про можливі наміри заявника щодо розробки проекту землеустрою з відповідним визначенням виду використання земельної ділянки в процесі розробки землевпорядної документації. Водночас надання такого дозволу не покладає обов`язку на орган, який його надав, у подальшому після розроблення документації із землеустрою її затвердити та не зобов`язує в майбутньому передати відповідну земельну ділянку у власність громадянину, якщо це суперечить вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Згідно висновків, викладених у постанові від 30.08.2018 по справі №826/5737/16 Великою Палатою Верховного Суду, надання дозволу уповноваженим органом на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про передачу її у власність або в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

Колегія суддів вважає також безпідставним посилання скаржника на п.п.14.1.78 п.14.1 ст.14 ПК України, оскільки цей Кодекс регулює відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Відтак, не регулює питання, які виникають у сфері земельних відносин.

Посилання відповідача на те, що місце розташування земельної ділянки не відповідає вимогам законів, зокрема, положенням п.г ч.1 ст. 121 ЗК України також є необгрунтованим, оскільки вказана стаття встановлює норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам та визначає у яких розмірах громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності.

Таким чином, оспорюване рішення не ґрунтується на положеннях ст.118 ЗК України та не містить жодної із перерахованої у ній підстави для його прийняття.

Колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.05.2020 по справі №819/654/17, у якій суд зазначив, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень та підстав, перелічених у ст.118 ЗК України у разі прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою.

Більше того, колегія суддів зазначає, що відповідачем вдруге надано протиправну відмову позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою з формальних не передбачених ст.118 ЗК України підстав.

Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 13.01.2022 по справі №200/13539/19-а, суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, за загальним правилом, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Водночас, зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

З приводу дискреційності наданих відповідачу повноважень щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною четвертою статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом четвертим частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

За своєю правовою природою повноваження відповідача щодо надання дозволів на розробку проектів землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

З урахуванням вищевикладеного, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, колегія суддів вважає правильним такий спосіб захисту прав позивача як зобов`язання Луцької міської ради повторно внести на розгляд клопотання ОСОБА_1 від 01.09.2021 щодо надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га на чергову сесію міської ради, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Відтак, суд першої інстанції помилково вважав за необхідне зобов`язати відповідача прийняти рішення, яким надати дозвіл позивачу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки.

Також, суд першої інстанції вказав, що на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України Про правовий режим воєнного стану №389-VIII від 12.05.2015.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану №2145-XI від 24.03.2022, який набрав чинності 07.04.2022, були внесені зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЗК України, згідно з якими до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації, а тому суд першої інстанції вважав, що відповідно до ч.3 ст.378 КАС України наявні підстави для відстрочення виконання судового рішення в цій частині до припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

Колегія суддів з цього питання враховує, що у зв`язку з військовою агресією рф проти України, Указом Президента України №64/202 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався.

Таким чином, станом на сьогодні в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом №389-VIII.

Законом №2145-XI були внесені зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЗК України.

Цим законом розділ X Перехідні положення ЗК України доповнено пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Колегія суддів зазначає, що встановлена приведеними вище нормами закону заборона не є перешкодою для виконання відповідачем ухваленого судом рішення в зобов`язальній частині щодо повторного розгляду заяви (звернення) позивача про затвердження проекту землеустрою, що однак не звільняє його (відповідача) від обов`язку враховувати відповідні вимоги закону, залежно від результатів розгляду заяви позивача.

Разом з тим, на думку колегії суддів, рішенням суду першої інстанції помилково зобов`язано Луцьку міську раду надати дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки.

Колегія суддів наголошує, що обсяг обов`язків, які виникли у відповідача на виконання судового рішення у цій справі включає: 1) повторний розгляд заяви позивача; 2) дотримання вимог чинного законодавства; 3) врахування висновків суду при його розгляді; 4) прийняття рішення за результатом повторного розгляду заяви.

Крім того, колегія суддів зазначає, що положення статті 378 КАС України визначають підстави для відстрочення виконання судового рішення, зокрема, обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, і таке питання вирішується судом, в тому числі, за заявою сторони.

Таким чином, оскільки правовою підставою відстрочення виконання судового рішення в адміністративній справі є наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а жодною стороною у справі не подано відповідної заяви, колегія суддів приходить до висновку про передчасність вирішення судом першої інстанції такого питання.

Тому, рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Луцької міської ради надати дозвіл відповідно до заяви позивача від 01.09.2021 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та в частині відстрочення виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні підлягає зміні відповідно до положень ч.4 ст.317 КАС України.

Частиною першою статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, встановлення судового контролю може мати місце і на стадії виконання судового рішення за заявою сторони, на користь якої таке рішення ухвалене, за наявності обґрунтованих доводів та підстав вважати, що відповідач ухиляється від виконання рішення у справі.

Встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.

У цій справі позивачем не наведено обставин, які б вказували на те, що відповідач може ухилятись від виконання судового рішення, при цьому примусове виконання рішень суду у справах такої категорії забезпечується органами державної виконавчої служби.

Щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу, то суд першої інстанції в повній мірі дослідив надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу та враховуючи складність справи, керуючись критерієм реальності адвокатських витрат та розумністю їхнього розміру, конкретних обставин справи та відсутності заперечень від відповідача, дійшов правильного висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача в розмірі 4000,00 грн.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Луцької міської ради задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року по справі №140/7630/22 змінити, виключити абзац четвертий резолютивної частини рішення щодо відстрочення виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення чи скасування воєнного стану в Україні та викласти абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції :

Зобов`язати Луцьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01 вересня 2021 року про надання дозволу відповідно до його заяви на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, яка розташована біля села Небіжка та Дачне Луцького району та за наслідками розгляду прийняти рішення відповідно до вимог Конституції України та Земельного кодексу України з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції».

В іншій частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року по справі №140/7630/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Л. П. Іщук
С. П. Нос