Справа № 160/4534/23
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2023-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

17 липня 2023 року Справа № 160/4534/23 ЗП/280/7/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., розглянувши за правилами спрощеного, в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (49000, м. Дніпро, вул. Академіка Янгеля, 4)

про визнання протиправним та скасування положення в частині, стягнення матеріальної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

24.04.2023 до Запорізького окружного адміністративного суду з Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа № 160/4534/23 за позовною заявою ОСОБА_1 (далі позивач) до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, затверджене наказом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 № 21-од в частині пункту 11 розділу VII: «Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у рік прийняття працівників на роботу не надається.»;

стягнути з Дніпропетровського окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби за 2022 рік.

Крім того, просить поновити строк звернення до суду; розгляд справи здійснювати за її відсутності в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з 01.07.2022 призначена на посаду помічника судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Вказує, що у грудні 2022 року працівникам апарату суду повідомлено про необхідність подання заяви про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, одночасно з чим зазначено, що такі заяви від працівників, прийнятих на роботу у 2022 році, не прийматимуться. При цьому, позиція відповідача з цього питання обумовлена пунктом 11 розділу VII Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, затвердженого наказом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 № 21-од (далі Положення № 21-од). Однак, вважаючи, що має право на отримання такої допомоги, позивач звернулася до відповідача із заявою від 13.01.2023, проте отримала відмову. ОСОБА_1 вважає, що відповідач не надав їй матеріальну допомогу без наявності достатніх правових підстав, а Положення № 21-од в частині пункту 11 розділу VII суперечить чинному законодавству України, має дискримінаційний характер, створює передумови, які призводять до недоотримання або отримання в неналежному розмірі заробітної плати. Так, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань відноситься до заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, правове регулювання виплати спірної допомоги у розмірі, що не перевищує середньомічної заробітної плати помічника судді, визначається виключно Положенням про помічника судді, затвердженим рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 № 21 та постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 1112. Наголошує, що виникнення права на отримання вказаної допомоги не поставлено в залежність від розсуду керівника апарату державного органу та обґрунтованості мотивів, з яких працівник патронатної служби звертається за її отриманням. Вказує, що наявний фонд оплати праці дозволяв виплатити матеріальну допомогу у грудні 2022 року, однак це право обмежене пунктом 11 розділу VII Положення № 21-од. Отже, оскаржуваний пункт Положення № 21-од надає необґрунтовану перевагу у вигляді нарахування та виплати більшої заробітної плати одним працівникам апарату суду перед іншими працівниками, а також суперечить Положенню про помічника судді, затвердженому рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 № 21 та постанові Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 1112, оскільки зазначені нормативно-правові акти не містять жодних застережень щодо відмови у виплаті матеріальної допомоги помічнику судді, а також застережень, що така матеріальна допомога не надається у рік прийняття на роботу. Вважає, що Положення № 21-од в оскаржуваній частині сформоване таким чином, що не сприяє юридичній визначеності у спірних правовідносинах. Також зауважує, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. З урахуванням вищевикладеного просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 адміністративну справу № 160/4534/23 передано голові Дніпропетровського окружного адміністративного суду для визначення підсудності даної справи.

Розпорядженням в.о. голови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.03.2023 № 2 адміністративну справу № 160/4534/23 передано до Третього апеляційного адміністративного суду для визначення підсудності.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.03.2023 матеріали адміністративної справи № 160/4534/23 передано за підсудністю до Запорізького окружного адміністративного суду.

Справа надійшла до Запорізького окружного адміністративного суду 24.04.2023.

Ухвалою суду від 01.05.2023 визнано поважними підстави, вказані у заяві про поновлення строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 160/4534/23; ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач позов не визнав, у поданому відзиві (вх. від 16.05.2023 № 19764) посилається на те, що наказом в.о. голови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 № 21-од затверджено Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Також, Міністерством соціальної політики України у листі від 21.07.2015 № 409/13/116-15 надані роз`яснення, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань виплачується за заявою працівника, наприклад, у разі скрутного матеріального становища, у зв`язку з тривалою хворобою тощо. Рішення про надання такої матеріальної допомоги ухвалюється керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника, за наявності коштів на цю мету. Зазначає, що при вирішенні питання надання позивачу матеріальної допомоги за її заявою від 13.01.2023 враховано, зокрема, що в контексті вимог статей 23, 57 Бюджетного кодексу України усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду. Отже, у зв`язку з обнулінням рахунків по закінченню бюджетного року проведення виплати за 2022 рік у поточному році чинним законодавством не передбачено. Тобто, враховано відсутність звернення позивача із відповідною завою у 2022 році. Крім того, надання спірної допомоги у рік прийняття на роботу не передбачено локальним нормативним актом, який є обов`язковим і для самого відповідача. Наголошує, що за своїм характером матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою для працівника, який відпрацював менше року, а може надаватися за умови наявності обґрунтованих підстав, визначених пунктом 12 розділу VII Положення № 21-од. Вважає, що доводи позивача про те, що Положення № 21-од в частині пункту 11 розділу VII суперечить чинному законодавству України, має дискримінаційний характер, створює передумови, які призводять до недоотримання або отримання в неналежному розмірі заробітної плати є хибними, оскільки за своєю правовою природою матеріальна допомога на вирішення соціально побутових питань є додатковою соціальною гарантією, що не входить до основного фонду заробітної плати, а отже не є її складовою, тому умови її встановлення визначаються на розсуд роботодавця. Крім цього, посилається на те, що у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. На підставі викладеного просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

22.05.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 20740), в якій вона заперечує проти доводів відповідача з підстав, зазначених у позові. Крім того зазначає, що якщо бюджетна установа не має заборгованості з оплати видатків за захищеними статтями кошторису, то вона має всі підстави для погашення заборгованості минулого бюджетного періоду за кошти, отримані від власних надходжень. Також, надає докази (скріншоти листування у месенджері Viber) на підтвердження фактичної заборони позивачу звертатися у грудні 2022 року із заявою до відповідача про отримання матеріальної допомоги. Зауважує, що частині працівників апарату суду, які прийняті на роботу у 2022 році, спірна допомога була виплачена, отже відповідачем до різних осіб по-різному застосовується пункт 11 розділу VII Положення № 21-од. Просить задовольнити позов.

31.05.2023 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 22546), в яких він просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

20.06.2023 від позивача надійшли додаткові пояснення (вх. № 25666), до яких додані додаткові докази.

Частиною п`ятою статті 262 КАС України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи приписи ч. 5 ст. 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд звертає увагу на наступне.

Наказом керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2022 № 372-к ОСОБА_1 призначено з 01.07.2022 на посаду помічника судді на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років ОСОБА_2 до дня фактичного виходу її на роботу, за її згодою, для виконання нею обов`язків помічника судді Олени Царікової з посадовим окладом згідно штатного розпису.

13.01.2023 позивач звернулася до керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби за 2022 рік.

Листом від 31.01.2023 № 5732/23 позивачу у виплаті матеріальної допомоги відмовлено та зазначено, зокрема, що рішення про виплату приймається на підставі особистої заяви працівника, однак у 2022 році такої заяви подано не було. Також вказано про чинність Положення № 21-од. Окрім того повідомлено, що згідно кошторису суду на 2023 рік фонд оплати праці працівникам апарату затверджено в розмірі, який не передбачає виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у поточному році, а економія фонду на даний час відсутня.

Вважаючи протиправним пункт 11 розділу VII Положення № 21-од та ввжаючи, що має право на стягнення з відповідача матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби за 2022 рік, ОСОБА_1 звернулася до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

За змістом частин першої, четвертої статті 92 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до посад патронатної служби належать посади радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників секретаріатів депутатських фракцій (депутатських груп) у Верховній Раді України, працівників патронатних служб Прем`єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників-консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також посади патронатних служб в інших державних органах.

На працівників патронатної служби поширюється дія законодавства про працю, крім статей 39-1, 41-43-1, 49-2 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України. Особливості патронатної служби в судах, органах та установах системи правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.

Частиною першою статті 157 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що кожний суддя має помічника (помічників), статус і умови діяльності якого (яких) визначаються цим Законом та Положенням про помічника судді, затвердженим Радою суддів України.

Рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 № 21 затверджено Положення про помічника судді (далі Положення від 18.05.2018 № 21), яке визначає єдині засади й умови діяльності, правовий статус особи, яка займає посаду помічника судді.

Пунктами другим, третім Положення від 18.05.2018 № 21 передбачено, що помічник судді - це працівник патронатної служби у суді, який забезпечує виконання суддею повноважень щодо здійснення правосуддя. Помічник судді є працівником апарату суду.

Пунктом 4 Положення від 18.05.2018 № 21 унормовано, зокрема, що помічник судді з питань підготовки та організаційного забезпечення судового процесу підзвітний лише відповідному судді. Суддя є його безпосереднім керівником. З усіх інших питань, у тому числі щодо дотримання трудової дисципліни, помічник судді підзвітний керівнику апарату суду в межах його повноважень.

Відповідно до абзацу другого пункту 5 Положення від 18.05.2018 № 21 на помічника судді поширюється дія законодавства про працю, крім статей 39 -1, 41 - 43 -1, 49 -2 та частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України.

В силу пунктів 15, 16 Положення від 18.05.2018 № 21 оплата праці помічника судді встановлюється відповідно до Законів України "Про судоустрій і статус суддів", "Про оплату праці" і нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, що регулюють умови оплати праці працівників патронатних служб, у тому числі в системі правосуддя.

Податок на доходи фізичних осіб, інші обов`язкові податки та збори утримуються роботодавцем із заробітної плати працівника відповідно до чинного законодавства України.

Керівник апарату суду має право, за поданням безпосереднього керівника, у межах затвердженого фонду оплати праці відповідного суду помічнику судді:

- установлювати: надбавку за інтенсивність праці; надбавку за виконання особливо важливої роботи - до 100 відсотків посадового окладу.

У разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи й порушення трудової дисципліни надбавки за інтенсивність праці та за виконання особливо важливої роботи скасовуються або їх розмір зменшується.

- здійснювати: преміювання відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи в межах фонду преміювання відповідного суду.

Конкретні умови, порядок та розміри преміювання помічника судді визначаються в положенні про преміювання, що діє у відповідному суді.

- надавати: матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати помічника судді;

- виплачувати: надбавку у відсотках до посадового окладу за вислугу років у державних органах у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків посадового окладу; матеріальну допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати помічника судді.

Застосування заходів заохочення та дисциплінарного стягнення до помічника судді здійснюється керівником апарату відповідного суду за погодженням із суддею.

Механізм оплати праці працівників патронатних служб у державних органах (далі - працівники патронатних служб) визначають Умови оплати праці працівників патронатних служб у державних органах, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 1112 (далі Постанова № 1112).

Пунктом третім Постанови № 1112 визначено, що керівником Апарату Верховної Ради України, Керівником Офісу Президента України, Державним секретарем Кабінету Міністрів України, державним секретарем міністерства, керівником державного органу або заступником керівника, на якого покладено функції керівника апарату, керівником апарату Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, за пропозицією посадової особи, при якій утворено патронатну службу, або голови депутатської фракції (депутатської групи) у Верховній Раді України у межах затвердженого фонду оплати праці відповідного державного органу:

1) установлюються:

конкретні розміри посадових окладів - відповідно до схем посадових окладів (у коефіцієнтах), визначених згідно з пунктом 2 цих Умов;

надбавка за інтенсивність праці;

надбавка за виконання особливо важливої роботи - до 100 відсотків посадового окладу.

У разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи і порушення трудової дисципліни надбавка скасовується або її розмір зменшується;

2) здійснюється преміювання працівників патронатної служби відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи у межах фонду преміювання відповідного державного органу.

Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників патронатних служб визначаються у положенні про преміювання, що діє у відповідному державному органі;

3) надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби.

Наказом в.о. голови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 № 21-од затверджено Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Відповідно до пункту 11 розділу VII Положення № 21-од матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у рік прийняття працівників на роботу не надається.

Однією з підстав позову є те, що, на думку позивача, пункт 11 розділу VII Положення № 21-од має дискримінаційний характер, оскільки надає необґрунтовану перевагу у вигляді нарахування та виплати більшої заробітної плати одним працівникам апарату суду перед іншими працівниками.

Стосовно наявності дискримінації суд зазначає, що гарантована Конституцією України рівність усіх у правах і свободах означає необхідність забезпечення рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.

Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Таким чином, дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно подібних ситуаціях, а також в однаковий спосіб до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Так, оскаржуваний позивачем пункт 11 розділу VII Положення № 21-од розповсюджується на будь-якого працівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, який був прийнятий на роботу у поточному році. Тобто, всі працівники, прийняті на роботу у поточному році, поставлені в однакові умови, отже у випадку позивача не мала місце дискримінація або інший суб`єктивний підхід.

Разом із тим, суд зауважує, що матеріальне стимулювання та заохочення праці робітників, які прийняті на роботу раніше, має обгрунтовано вищий рівень як з об`єктивних причин (обсяг виконаної роботи та навантаження за цілий попередній рік є значно більшим ніж у особи, які тільки прийнята на роботу у поточному році), так і з суб`єктивних причин (покликаний забезпечити сталість робочого процесу, попередити відтік кадрів тощо).

Більш того, пунктом 12 розділу VII Положення № 21-од установлено, що у виняткових випадках матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може надаватися при наявності обґрунтованих підстав (за станом здоров`я на лікування, за сімейними обставинами) та економії фонду оплати праці за рішенням керівника апарату суду.

Тобто, навіть працівник, який був прийнятий на роботу у поточному році, має право на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у разі наявності обґрунтованих підстав.

Посилання ОСОБА_1 на те, що іншим працівникам, прийнятим на роботу у 2022 році, виплачувалася матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, узгоджуються із приписами пункту 12 Положення розділу VII № 21-од. Крім того, дослідження конкретних підстав для виплати такої допомоги іншим особам, які не є учасниками справи, не входить до предмету доказування; твердження, які не стосується предмету спору, судом відхиляються.

Відтак, суд вважає безпідставними покликання позивача на дискримінаціний характер пункту 11 розділу VII Положення № 21-од.

Щодо невідповідності оскаржуваного пункту принципу юридичної визначеності суд звертає увагу на наступне.

Так, Конституційний Суд України виходить з того, що принцип юридичної визначеності як складова конституційного принципу верховенства права є сукупністю вимог до організації та функціонування системи права, процесів правотворчості та правозастосування у спосіб, який забезпечував би стабільність юридичного становища індивіда. Зазначеного можна досягти лише шляхом законодавчого закріплення якісних, зрозумілих норм. (абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 06.06.2019 № 3-р/2019).

Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування). Таким чином, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права. (абзаци четвертий - шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.06.2019 № 6-р/2019).

За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 1-2/2016).

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 вказано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування).

У Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 також зазначено, що кожна особа залежно від обставин повинна мати можливість орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних юридичних наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.

Поняття «якість закону» (quality of law) охоплює такі характеристики відповідного акта законодавства як чіткість, точність, недвозначність, зрозумілість, узгодженість, доступність, виконуваність, передбачуваність і послідовність. Ці характеристики стосуються як положень будь-якого акта (норм права, які у ньому містяться), так і взаємозв`язку такого акта з іншими актами законодавства такої ж юридичної сили. При цьому норми права, що не відповідають критерію «якості закону» (зокрема, не відповідають принципу передбачуваності (principle of foreseeability) або передбачають можливість різного тлумачення та правозастосування), суперечать і такому елементу принципу верховенства права як заборона свавілля, а застосування таких норм може призвести до порушення конституційних прав особи та неможливість адекватного захисту від необмеженого втручання суб`єктів владних повноважень у права такої особи.

На думку суду, зміст пункту 11 розділу VII Положення № 21-од чітко визначає коло осіб, на яких він розповсюджується та передбачає відсутність права у таких осіб на отримання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у році прийняття (за винятком випадків, визначених пунктом 12 Положення розділу VII № 21-од). Вказане не викликає незрозумілості чи множинного трактування.

Посилання позивача на те, що оскаржуваний пункт Положення № 21-од суперечить приписам Положення від 18.05.2018 № 21 та Постанови № 1112 суд не вважає слушними, оскільки цими нормативно-правовими актами передбачено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не входить до основної заробітної плати, а є виплатою, яка може надаватися працівнику у межах затвердженого фонду оплати праці відповідного державного органу. Тобто, нормами чинного законодавства, на які посилається позивач, не визначено імперативного обов`язку для керівника апарату суду надавати усім працівникам в обов`язковому порядку щороку матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Суд повторно наголошує, що така допомога не є постійною та обов`язковою і надається в межах затверджених асигнувань.

З огляду на наведене вище, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування Положення про застосування стимулюючих виплат та надання матеріальної допомоги працівникам апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду, затвердженого наказом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 № 21-од в частині пункту 11 розділу VII: «Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у рік прийняття працівників на роботу не надається.».

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з Дніпропетровського окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби за 2022 рік слід зазначити наступне.

Так, потреба у вирішенні соціально-побутових питань може виникнути в особи, що проходить патронатну службу, а тому саме вона має ініціювати питання про надання такої допомоги шляхом подання відповідної заяви. Отже, однією із умов виплати допомоги для вирішення соціально-побутових питань є ініціатива особи.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звернулася до відповідача із відповідною заявою 13.01.2023, тобто після закінчення бюджетного періоду 2022 рік.

При цьому, у даній заяві позивач не посилалася на наявність у неї обставин (сімейних, пов`язаних із станом здоров`я тощо), які б потребували спірної виплати.

Суд вважає, що при розгляді заяви позивача від 13.01.2023 відповідачем правомірно враховано, що згідно положень ч. 1 ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Частинами першою, дванадцятою статті 23 Бюджетного кодексу України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Абзац перший частини першої статті 57 Бюджетного кодексу України передбачає, що не пізніше 31 грудня поточного бюджетного періоду або останнього дня іншого бюджетного періоду Казначейство України закриває всі рахунки, відкриті у поточному бюджетному періоді для виконання бюджету. Порядок закриття рахунків поточного бюджетного періоду та відкриття рахунків наступного бюджетного періоду визначається Міністерством фінансів України. За виняткових обставин Міністр фінансів України може визначити інший термін закриття рахунків, який має настати не пізніш як через п`ять робочих днів після закінчення бюджетного періоду.

Таким чином, враховуючи, що матеральна допомога прив`язана до фонду оплати праці, відповідач не може у 2023 році здійснювати виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за рахунок бюджетних асигнувань, які виділялися на цю мету у 2022 році, з огляду на вищезазначені приписи Бюджетного кодексу України.

При цьому, як повідомив ОСОБА_1 відповідач у листі від 31.01.2023 № 5732/23, згідно кошторису суду на 2023 рік фонд оплати праці працівникам апарату затверджено в розмірі, який не передбачає виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у поточному році, а економія фонду на даний час відсутня. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Стосовно доводів позивача про те, що відповідач фактично заборонив їй подати відповідну заяву у 2022 році суд зауважує, що такі покликання носять суб`єктивний характер і не заважали позивачу звернутися із заявою, наприклад, засобами поштового зв`язку.

Щодо зауважень позивача про те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань, слід звернути увагу на приписи Постанови № 1112, яка є чинною і підлягає застосуванню до спірних правовідносин, і яка прямо передбачає, що спірна виплата здійснюється у межах затвердженого фонду оплати праці відповідного державного органу.

Підсумовуючи викладене, враховуючи приписи пункту 11 розділу VII Положення № 21-од, зважаючи на те, що заява позивача від 13.01.2023 не містила обґрунтувань необхідності виплати їй матеіральної допомоги для вирішення соціально-поубтових питань за 2022 рік, як це передбачено пунктом 12 розділу VII Положення № 21-од, а також те, що заява подана нею після закінчення відповідного бюджетного періоду, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в даній частині необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (49000, м. Дніпро, вул. Академіка Янгеля, 4; ) про визнання протиправним та скасування положення в частині, стягнення матеріальної допомоги відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення в повному обсязі складено та підписано 17.07.2023.

Суддя Ю.П. Бойченко