Справа № 320/4909/20
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2023-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2023 року м. Київ № 320/4909/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі головного державного виконавця Чалого Віталія Петровича про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі головного державного виконавця Чалого Віталія Петровича, у якому просив суд:

визнати протиправною та скасувати постанову від 30.05.2019 у виконавчому провадженні ВП № 46026640 щодо стягнення виконавчого збору в сумі 53914,85 грн за відсутності фактичного виконання судового рішення;

визнати протиправною та скасувати постанову від 05.06.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП № 59276822 про стягнення виконавчого збору на підставі постанови ВП № 46026640 від 30.05.2019;

визнати дії такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України та зобов`язати завершити виконавче провадження ВП № 59276822 про стягнення виконавчого збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що оскільки виконавче провадження № 46026640 завершено за заявою стягувача без фактичного виконання, то виконавчий збір не має бути стягнутий. Крім того, позивач звертає увагу на те, що виконавче провадження № 46026640 було відкрито 16.01.2015, при цьому, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ, у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ, у редакції, яка була чинна після 28.08.2018 (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався, як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.06.2020 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Іванківського міжрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання протиправними дії та скасування постанов в частині:

- визнання протиправною та скасування постанови від 30.05.2019 у виконавчому провадженні ВП № 46026640 щодо стягнення виконавчого збору в сумі 53914,85 грн за відсутності фактичного виконання судового рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов - залишено без руху.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.07.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Зобов`язано відповідача направити суду належним чином завірену копію виконавчих проваджень № 46026640 та № 59276822.

30.10.2020 до суду від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача зазначає, що виконавчий збір у виконавчому провадженні було визначено правильно та обґрунтовано, він має бути стягнутий у розмірі саме 10% суми, що підлягає примусовому стягненню (за відповідною редакцію закону на дату відкриття виконавчого провадження та дату прийняття постанови про стягнення виконавчого збору), при цьому стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця.

30.10.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій наголошено на неправильному застосуванні відповідачем редакції Закону України «Про виконавче провадження», яка регламентує порядок та суму стягнення виконавчого збору, а також, на відсутності результатів виконавчого провадження щодо стягнення суми заборгованості.

У судовому засіданні 30.10.2020 на підставі заяв сторін, суд ухвалив здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

09.11.2020 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області перебував на примусовому виконанні виконавчий лист, виданий 13.03.2013 Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» 539148 грн. 58 коп., про що відділом державної виконавчої служби було 16.01.2015 відкрито виконавче провадження ВП № 46026640.

01.11.2016 на підставі ухвали Голосіївського районного суду було замінено стягувача з ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і державним виконавцем на виконання виконавчого листа № 6/2601/116 у виконавчому провадженні ВП № 46026640 було винесено постанову про заміну стягувача.

31.05.2019 на підставі заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 29.03.2019 про повернення виконавчого документу, головним державним виконавцем Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Чалим В.П. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Також, 30.05.2019 Головним державним виконавцем Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Чалим В.П. було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 , виконавчого збору в сумі 53 914,85 грн.

05.06.2019 головним державним виконавцем Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Чалим В.П. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 59276822 щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

Незгода позивача зі стягнення з нього виконавчого збору у виконавчому провадженні, яке було завершено за заявою стягувача та без реального стягнення коштів заборгованості, та відкриттям виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору, зумовила позивача на звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Відповідно до норм частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Так, за п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII, встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно приписів ч. 1 ст. 5 Закону № 1404, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

У відповідності до ч. ч. 1 та 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606, що діяла на час відкриття виконавчого провадження № 46026640 - 16.01.2015), державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 606, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону № 606, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Проте, з 05.10.2016 умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

Відповідно до положень ч. 7 розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VIII, після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно з ч. 1, п. 16, 18 ч. 3 ст. 18 згаданого Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з абз. 1-4 п. 8 р. ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з абз. 13-14 п. 8 розділу ІІІ Інструкції № 512/5, державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно норм ч. 5 ст. 26 Закону № 1404, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Закону, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Положеннями ч. 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено вичерпний перелік випадків, коли виконавчий збір з боржника стягненню не підлягає.

З наведеного слідує, що стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження. На момент відкриття виконавчого провадження виконавець не володіє будь-якою інформацією від боржника щодо виконання судового рішення, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом № 1404-VІІІ не передбачено.

Частиною 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (в редакції чинній до 28.08.2018) у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Спірні правовідносини, які склалися у цій справі, зводяться до питання (не)правомірності винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні та відкриття виконавчого провадження з його виконання у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа) та постанови про відкриття виконавчого провадження для реалізації вказаного стягнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 37 Закону № 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами ч. 5 ст. 37 Закону № 1404-VIII, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Так, суд вважає за необхідне зазначити, що виконавче провадження № 46026640 було розпочато на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження 16.01.2015. Водночас, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні прийнята 30.05.2019, тобто на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Як встановлено судом, редакція ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, в період до 28.08.2018, що була чинною у період заборгованості позивача, визначала що розмір виконавчого збору становив 10 відсотків від фактично стягнутої суми, водночас у період з 28.08.2018 - 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Позивач акцентував увагу на тому, що положення ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, у редакції до 28.08.2018, зменшувала відповідальність позивача, як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII після 28.08.2018, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягала стягненню. З урахуванням того, що внесені Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII зміни до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, погіршили становище боржника, а також того, що виконавчою службою фактично не було стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, позивач зауважує про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору та відкриття виконавчого провадження з його стягнення.

Разом із тим, у даному випадку, суд не погоджується з такими доводами позивача, оскільки не вважає, що в даному випадку мало місце погіршення становища боржника через внесення змін до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження». Так, суд вказує, що на момент відкриття виконавчого провадження у 2015 році, ч. 1 ст. 28 Закону № 606, було передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. При цьому, виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

У подальшому, на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору, діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, яка передбачала:

- по-перше: згідно ч. 3 ст. 40 даного Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом;

- по-друге: згідно ч. 2 ст. 27 даного Закону, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Таким чином, як на момент відкриття виконавчого провадження у 2015 році, так і на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору, законодавством було перебачено, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

За таких обставин, в даному випадку, зміна законодавства протягом усього періоду існування виконавчого провадження не може вважатися погіршенням становища боржника, оскільки зміни його становища в частині стягнення виконавчого збору та його розміру не відбулося.

Суд констатує, що факт повернення виконавчого документа стягувачу, є належною та достатньою підставою для стягнення з боржника виконавчого збору, оскільки на даному етапі, можливість подвійного стягнення виконавчого збору виключається.

Буквальний аналіз положень статті 27 Закону № 1404-VIII у зіставленні з частиною першою статті 28 Закону № 606-XIV, у вимірі обставин цієї справи, дає підстави для висновку, що повернення виконавчого документа стягувачу (зокрема без реального його виконання, хоча в судовому засіданні було встановлено, що відповідачем було стягнуто певну частину коштів) не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом.

Окрім того, застосування попередніх редакцій Закону, що вже втратили чинність на момент винесення оскаржуваної постанови повністю невілює діючу редакцію та утворює невизначеність у його застосуванні.

У випадках передбачених чинним законодавством, після повернення виконавчого документа або закриття виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не було стягнуто, відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору є обов`язком, а не правом державного виконавця.

За таких обставин, суд приходить до висновку про правомірність спірної постанови відповідача про відкриття виконавчого провадження № 59276822 про стягнення з позивача виконавчого збору на підставі постанови ВП № 46026640 від 30.05.2019, а також відсутність підстав для її скасування. Крім того, судом враховано, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.06.2020 відмовлено у відкритті провадження в частині визнання протиправною та скасування постанови від 30.05.2019 у виконавчому провадженні ВП № 46026640 щодо стягнення виконавчого збору в сумі 53914,85 грн за відсутності фактичного виконання судового рішення. Тож, наразі постанова відповідача від 30.05.2019 у виконавчому провадженні ВП № 46026640 щодо стягнення виконавчого збору в сумі 53914,85 грн, є чинною.

У частині позовних вимог про визнання дій відповідача такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України та зобов`язання відповідача завершити виконавче провадження ВП № 59276822 про стягнення виконавчого збору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки останні є похідними від висновку суду щодо законності та чинності прийняття відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження № 59276822 про стягнення з позивача виконавчого збору на підставі постанови ВП № 46026640 від 30.05.2019.

Щодо доводів сторони позивача про порушення відповідачем порядку надсилання документів та рішень у виконавчому провадженні, суд зазначає, що останні є процедурними порушеннями, проте такі не можуть мати наслідком скасування постанов виконавчого провадження, у разі встановлення їх законності.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідком розгляду даного спору, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, не знайшли своє підтвердження під час розгляду спору, а тому, задоволенню не підлягають.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 77, 90, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу КАС України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Іванківського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі головного державного виконавця Чалого Віталія Петровича про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.