Справа № 760/3937/23
Суддя: Митрофанова А. О.
Дата ухвалення: 2023-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 760/3937/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Митрофанової А.О.,

при секретарі Костюк В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до командира взвода 2 полку 4 батальйону 3 роти 1 взводу Управління патрульної поліції у м. Києві Шевченка Олександра Миколайовича, Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, закриття провадження у справі, -

ВСТАНОВИВ:

До Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до командира взвода 2 полку 4 батальйону 3 роти 1 взводу Управління патрульної поліції у м. Києві Шевченка Олександра Миколайовича (далі по тексту - відповідач 1), Департаменту патрульної поліції (далі по тексту - відповідач 2), в якій позивач просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЄГА №962460 від 14 лютого 2023 року про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн;

- провадження по справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити.

В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 14 лютого 2023 року відповідачем 1 винесено постанову серії ЄГА №962460 про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до змісту вказаної постанови, як зазначено у позовній заяві, позивач 14 лютого 2023 року о 00:48 за адресою: місто Київ, вулиця Милославська, 2 здійснив завідомо неправдивий виклик поліції.

Позивач з вказаною постановою не погоджується, вважає її такою, що підлягає скасуванню з огляду на таке.

13 лютого 2023 року позивач перебував у гостях у своєї дівчини, затримався та повертався додому до батьків приблизно о 23 годині 30 хвилин. На вулиці Милославській патрульні поліцейські затримали його, перевірили його особу. Позивач для перевірки надав свій паспорт та повідомив, що йде додому.

Поліцейські, як вказує позивач, стали грубо поводитись до нього, принижувати його гідність та погрожувати доставити до військового комісаріату безпосередньо в нічний час. Позивач з цим не погодився, оскільки вважав такі дії працівників поліції перевищенням їх повноважень, про що їм повідомив. У відповідь на це, поведінка поліцейських стала більш грубою та в позивача виникли реальні побоювання в реалізації погроз з боку цих поліцейських, у зв`язку з чим позивач зателефонував на гарячу лінію «102» та повідомив оператору скаргу на неправомірні, на його переконання, дії працівників поліції.

Через нетривалий час, як зазначає позивач, на місце прибув наряд поліції і одразу без з`ясування обставин, поліцейський повідомив позивача про те, що виклик поліції є неправдивим і на нього буде накладено стягнення. Не дивлячись на заперечення позивача щодо цього, поліцейським було роздруковано та вручено йому оскаржувану постанову.

Також, позивач у своїй позовній заяві наголошує й на порушенні процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, а саме:

- відповідач 1, в порушення вимог частини 5 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не склав протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

- позивачу не було роз`яснено його прав, передбачених статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

- не відбулось розгляду справи про адміністративне правопорушення;

- позивачу не було надано можливості надати пояснення, заявити клопотання,;

- не були досліджені докази;

- час складання оскаржуваної постанови - 01:05:22, що на думку позивача, є порушенням вимог законодавства, оскільки вказана справа про адміністративне правопорушення не є невідкладною справою;

- оскаржувана постанова не відповідає вимогам статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки в ній не зазначені обставини, встановлені при розгляді справи, відсутні відомості щодо місця та часу повідомлення, відсутнє зазначення, за якою подією позивачем було здійснено виклик поліції, чи дійсно цей виклик прийнятий оператором, чи зареєстрований він відповідно до обліку, яка перевірка проведена за викликом, чи встановлена його неправдивість, в чому вона полягає, якими доказами підтверджується. Також, постанова не містить посилань на докази, зокрема, показання свідків, записи технічних приладі та засобів, на підставі яких інспектором зроблено висновок про вчинення позивачем правопорушення.

Також, позивач вказує, що оскаржувана постанова не містить додатків, технічних засобів, на підставі яких зроблено викладені в ній висновки, а сама постанова по справі підписана посадовою особою, яка не розглядала справу.

Позивач, вважаючи, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення, звернувся до суду з цією позовною заявою.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 лютого 2023 року для розгляду справи №760/3937/23 визначено суддю Митрофанову А.О.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

15 травня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача 2, в якому представник відповідача 2, заперечуючи проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, послався на наступне.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови, 14 лютого 2023 року о 00 годин 48 хвилин ОСОБА_1 здійснив завідомо неправдивий виклик поліції.

У відзиві на позовну заяву, представник відповідача 2 також зазначив, що поліцейські в межах спірних правовідносин діють не як самостійні суб`єкти владних повноважень, а від імені Національної поліції України, отже, не можуть виступати самостійними відповідачами.

Обгрунтовуючи правомірність винесення оскаржуваної постанови, представник відповідача 2 у відзиві на позовну заяву послався на визначення понять об`єктивної та суб`єктивної сторони, об`єкта та суб`єкта адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тому, на переконання представника відповідача 2, позивач, маючи прямий умисел, свідомо викликав по телефону службу поліції, знаючи, що прийшли працівники ювенальної поліції.

Як стверджує представник відповідача 2 підготовка та розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснені відповідно до вимог статей 278 та 279 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а відтак, підстав для визнання оскаржуваної постанови протиправною та її скасування не має, у зв`язку з чим, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач 1 відзиву на позовну заяву не надав з невідомих суду причин.

Клопотань від позивача та відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Відповідно до частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Стаття 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексту- КУпАП) передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Згідно зі статтею 9 КУпАП правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до статты 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом пункту 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

При прийнятті постанови про накладення адміністративного стягнення за правилами статті 252 КУпАП визначено обов`язок відповідача провести оцінку наявним доказам, повно і об`єктивно дослідити всі обставини справив їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Наведене в сукупності свідчить, що притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Тобто, правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі, яка повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Стаття 183 КУпАП передбачає, що завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань - тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За змістом пункту 3, пункту 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою серії ЕГА №962460 від 14 лютого 2023 року, що винесена командиром взвода полк-2 4 батальйон 3 рота 1 взвод Управління патрульної поліції в м. Києві старшим лейтенантом поліції Шевченком Олександром Миколайовичем, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400,00 гривень.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 14 лютого 2023 року о 00 годин 48 хвилин ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , здійснив завідомо неправдивий виклик поліції.

Водночас, позивач, обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, зазначив, що коли поведінка поліцейських, які його зупинили на вулиці, стала більш грубою, в нього виникли реальні побоювання в реалізації погроз з боку цих поліцейських, тому він зателефонував на гарячу лінію «102» та повідомив оператору скаргу на неправомірні, на його переконання, дії працівників поліції. На місце прибув наряд поліції і одразу без з`ясування обставин, позивачу було повідомлено про те, що виклик поліції є неправдивим і на нього буде накладено стягнення.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що поліцейським під час складання постанови про адміністративне правопорушення були з`ясовані причини виклику наряду поліції позивачем, з`ясовані та допитані інші особи, які були очевидцями подій, про які зазначав позивач.

Крім того, зміст постанови не дозволяє взагалі визначити, з яких саме міркувань та на підставі яких доказів поліцейський дійшов висновку про те, що позивачем здійснено завідомо неправдивий виклик поліції та які події передували такому виклику.

Разом з тим, позивач стверджує, що не здійснював завідомо неправдивого виклику працівників поліції та стверджує у своїй позовній заяві, що зателефонував на гарячу лінію «102», з метою отримати відповідну допомогу від співробітників поліції, у зв`язку з протиправними, на його думку, діями інших поліцейських.

Суд зазначає, що оскаржувана постанова не містить покликання на докази, на підставі яких ОСОБА_1 визнано винним за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 КУпАП, у ній не зазначено доказів на підтвердження обставин вчинення адміністративного правопорушення, відсутній відеозапис з місця правопорушення, який би спростував твердження позивача, тобто, судом не встановлено, а відповідачем не доведено факту наявності у позивача прямого умислу на вчинення завідомо неправдивого виклику працівників поліції, що свідчить про формальне прийняття посадовою особою постанови, без урахування всіх обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не порушував вимоги статті 183 КУпАП, оскільки належних доказів на підтвердження складу правопорушення суду не надано.

Водночас, суд також зазначає, що відповідно до статті 222 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені статтею 183 КУпАП, розглядають органи Національної поліції.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

При цьому, згідно частини 2 статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У частинах 4, 5 статті 258 КУпАП закріплено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису). Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Позивач стверджує, що під час складання оскаржуваної постанови він оспорював допущене порушення і адміністративне стягнення, проте, в порушення вимог статті 258 КУпАП, поліцейським не було складено протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 КУпАП.

Крім того, відповідно до статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право, зокрема, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.

За правилами статті 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

У наведених положеннях правових норм визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

У постанові від 17 липня 2019 року у справі № 655/470/16-а Верховний Суд підкреслив, що стаття 278 КУпАП вказує на те, що працівник патрульної поліції зобов`язаний дотримуватись вимог статті 283 КУпАП, яка зазначає, що постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи.

Наведене дозволяє дійти висновку, що положення КУпАП закріплюють процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, та містить застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи. Недотримання інспектором поліції у процесі винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, визначеної КУпАП процедури призводить до порушення права особи приймати участь у розгляді справи про адміністративне правопорушення та інших прав, визначених статтею 268 КУпАП , що є підставою для скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Аналогічний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 20 березня 2018 року № 690/233/17 та від 31 січня 2019 року № 760/10803/15-а.

Так, судом не встановлено, а відповідачами не доведено факту дотримання поліцейським процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно позивача, відповідно, наявні самостійні підстави для скасування оскаржуваної постанови.

Більш того, суд наголошує, що саме по собі описання адміністративного правопорушення у оскаржуваній постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2019 року у справі № 712/12830/16-а, від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

При цьому, відповідно до закріпленого в статті 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а вказав, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Тож, згідно з принципом презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Отже, оскільки у матеріалах справи відсутні достатні, належні та допустимі докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП, то відсутні підстави вважати про вчинення позивачем вказаного адміністративного правопорушення.

Крім того, суд вказує, що частиною 3 статті 288 КУпАП визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Наведене свідчить, що належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 183 КУпАП.

Тобто, відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень.

Згідно з положеннями статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень (частини 1 та 2 статті 222 КУпАП).

При цьому, приписами частини 1 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.

Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, є саме орган Національної поліції - суб`єкт владних повноважень, а не підрозділ Національної поліції або ж особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Правову позицію з даного питання було висловлено Верховним Судом у постанові від 26 грудня 2019 року по справі №724/716/16-а.

Суд звертає увагу на те, що органом Національної поліції у цьому випадку є Департамент патрульної поліції, тобто суб`єкт владних повноважень, від імені якого винесена постанова про накладення адміністративного стягнення, оскільки Управління патрульної поліції у м. Києві є лише територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції та не має статусу юридичної особи.

Так, судом встановлено, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, має печатку із зображенням Державного Герба України, інші печатки, штампи, бланки зі своєю повною та скороченою назвою, необхідні для здійснення його поточної діяльності.

З огляду на що Управління патрульної поліції у м. Києві не може відповідати за пред`явленими позовними вимогами, а тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Крім того, суд вказує, як і в ухвалі суду про залучення другого відповідача, що частиною 3 статті 288 КУпАП визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Наведене свідчить, що належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 183 КУпАП.

Тобто, відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень.

Згідно з положеннями статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень (частини 1 та 2 статті 222 КУпАП).

При цьому, приписами частини 1 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.

Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, є саме орган Національної поліції - суб`єкт владних повноважень, а не підрозділ Національної поліції або ж особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Правову позицію з даного питання було висловлено Верховним Судом у постанові від 26 грудня 2019 року по справі №724/716/16-а.

Суд звертає увагу на те, що органом Національної поліції у цьому випадку є Департамент патрульної поліції, тобто суб`єкт владних повноважень, від імені якого винесена постанова про накладення адміністративного стягнення, оскільки командир взвода 2 полку 4 батальйону 3 роти 1 взводу Управління патрульної поліції у м. Києві Шевченка Олександра Миколайовича є посадовою особою Управління патрульної поліції у м. Києві та діяв не від свого імені, а від імені Департаменту патрульної поліції України, суд дійшов висновку, що останній не може відповідати за пред`явленими позовними вимогами, а тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, з урахуванням того, що відповідачем 2 не доведено, а судом не встановлено правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за статті 183 КУпАП, суд дійшов висновку щодо обгрунтованості заявлених позовних вимог, відповідно, про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору..

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 540,00 грн, в той час коли відповідно до вимог законодавства, сплаті підягав судовий збір у розмірі 536,80 грн. Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 536,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2 та роз`яснює позивачу його право на звернення до суду з відповідною заявою про повернення надмірно сплаченої суми судового збору.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-78, 90, 139, 241-246, 255, 257, 269, 286 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до командира взвода 2 полку 4 батальйону 3 роти 1 взводу Управління патрульної поліції у м. Києві Шевченка Олександра Миколайовича, Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, закриття провадження у справі- задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про адміністративне правопорушення серія ЕГА №962460 від 14 лютого 2023 року, винесену відносно ОСОБА_1 .

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрити на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У задоволенні позовних вимог, пред`явлених до командира взвода 2 полку 4 батальйону 3 роти 1 взводу Управління патрульної поліції у м. Києві Шевченка Олександра Миколайовича - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач 1: командир взвода 2 полку 4 батальйону 3 роти 1 взводу Управління патрульної поліції у м. Києві Шевченко Олександр Миколайович , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП не відомий.

Відповідач 2: Департамент патрульної поліції, адреса: 03048, місто Київ, вулиця Федора Ернста, будинок 3, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.О. Митрофанова