Справа № 420/6771/23
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2023-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6771/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження, визначеного ч.5 ст.262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплати середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки при звільненні, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Херсонській області в частині невиплати ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки та невидачі трудової книги, без урахування податків та інших платежів за період з 07.07.2022 року до 27.12.2022 року, в розмірі 77 990,11 грн.;

???- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки та невидачі трудової книги, без урахування податків та інших платежів за період з 07.07.2022 року до 27.12.2022 року, у розмірі 77 990,11 грн.;

???- стягнути з Головного управління Національної поліції в Херсонській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 25 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 07.07.2022 року наказом Головного управління Національної поліції в Херсонській області №669о/с (по особовому складу) позивача відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення було звільнено зі служби в поліції. Водночас трудову книжку позивачем було отримано лише 27.12.2022 року.

З огляду на вищевикладене позивач вважає, що він має право на середній заробіток за час затримки та невидачі трудової книги за період з 07.07.2022 року до 27.12.2022 року, в розмірі 77 990,11 грн., а тому звернувся до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 22.05.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

31.05.2023 року на адресу суду від Головного управління Національної поліції України в Херсонській області надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач позов не визначає та зазначає, що з 10.06.2021 року у зв`язку із внесенням змін Законом України №1217-IX від 05.02.2021 року до ст. 47 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України, відсутня норма, яка б зобов`язувала роботодавця у день звільнення видавати працівникові належним чином оформлену трудову книжку.

Окрім того, Законом України №1217-IX від 05.02.2021 року у статті 235 Кодексу законів про працю України у частині третій слова "в трудовій книжці" виключено; у частині п`ятій слова "трудової книжки" замінені словами "копії наказу (розпорядження) про звільнення".

Ці норми були чинними на час виникнення спірних правовідносин (на дату видання наказу про звільнення позивача), у зв`язку з чим положення статті 47 КЗпП України не передбачають таких правових наслідків несвоєчасності видачі трудової книжки, як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Також відповідач зазначив, що невиконання ГУНП в Херсонській області своїх зобов`язань щодо видачі позивачу трудової книжки зумовлено непереборною силою військовими діями та тимчасовою окупацією території Херсонської області.

Так наказом ГУНП в Херсонській області від 24.02.2022 року №87 «Про введення Плану евакуації (передислокації) підрозділів ГУНП в Херсонській області в безпечний район» було оголошено евакуацію особового складу, документів та майна у визначене безпечне місце. Зокрема, з метою недопущення заволодінням інформацією про поліцейських, відбулась евакуація їх особових справ.

При цьому місце зберігання цих документів знаходиться у віддаленому місці від місця розташування апарату ГУНП в Херсонській області, що унеможливлює дотримання строків видачі трудової книжки, оскільки для цього працівник кадрового підрозділу зобов`язаний прибути за місцем зберігання особових справ, віднайти необхідну справу та вилучити звідти трудову книжку поліцейського, доставити її до місця розташування апарату ГУНП в Херсонській області, внести відповідні записи до трудової книжки, після чого відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» погодити порядок повернення трудової книжки звільненому поліцейському.

Враховуючи період подій (активні бойові дії в Миколаївській та Херсонській областях), значну віддаленість місця зберігання документів, зокрема трудових книжок працівників поліції від місця розташування апарату ГУНП в Херсонській області, яке в період з 07.07.2022 року до 27.12.2022 року дислокувалося у м. Миколаїв та місце несення служби позивача в м. Кривий Ріг, відсутність фінансування на відрядження на подібні заходи, можливість отримання трудових книжок поліцейських з`явилась після налагодження порядку вилучення трудових книжок з евакуйованих особових справ.

Відтак після здійснення вищезазначених заходів та погодження відповідно до ч. 2 ст.7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» способу повернення ОСОБА_1 трудової книжки, а саме за допомогою послуг ТОВ «Нова Пошта», трудова книжка була повернена позивачу.

09.06.2023 року позивачем до суду було надано відповідь на відзив, в якій представник позивача наполягає на задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Головним управлінням Національної поліції в Херсонській області 21.06.2023 року до суду було надано заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача зазначає про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції України на посаді дільничного офіцеру поліції сектору поліцейської діяльності №1 Бериславського РВП ГУНП в Херсонській області.

07.07.2022 року наказом Головного управління Національної поліції в Херсонській області №669о/с (по особовому складу) позивача відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення було звільнено зі служби в поліції. Водночас трудову книжку позивачем було отримано 27.12.2022 року.

Учасниками справи не заперечується, що трудову книжку позивачем було отримано засобами поштового зв`язку (ТОВ «Нова Пошта») 27.12.2022 року.

З огляду на вищевикладене позивач вважає, що має право на середній заробіток за час затримки та невидачі трудової книжки за період з 07.07.2022 року до 27.12.2022 року, в розмірі 77 990,11 грн., а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши адміністративний позов, відзив, відповідь на відзив та заперечення на відповідь на відзив, інші надані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Законом України «Про Національну поліцію» визначені правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Положеннями ч.1 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

За частиною 1 статті 60 Закону України «Про Національну поліцію», проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»).

Частина 3 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» встановлює, що день звільнення вважається останнім днем служби.

Наведені приписи законодавства є спеціальними у правовідносинах проходження поліцейськими служби в поліції, яка є публічною службою та відповідно мають пріоритет у їх застосуванні над загальними приписами трудового законодавства.

В той же час, у разі, коли спеціальними нормами не врегульовані відповідні певні правовідносини, до таких правовідносин за загальним правилом підлягають застосуванню норми загального трудового права.

Так відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 року у справі №825/66/16, постанова від 02.10.19 року у справі №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 року у справі №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 року у справі №820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За таких обставин та враховуючи, що нормами спеціального Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовані правовідносини з приводу видачі трудової книжки працівникові у день її звільнення та відповідальності роботодавця у затримці її видачі, то до даних правовідносин, які є предметом спору у цій справі, підлягають застосуванню норми трудового законодавства, які врегульовують такі правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За змістом частини першої статті 4 КЗпП законодавство про працю складається з цього Кодексу й інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до положень ст. 48 КЗпП України (в редакції, яка діяла до 10.06.2021 року) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України (в редакції, яка діяла до 10.06.2021 року) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію накази про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно частини п`ятої статті 235 КЗпП України (в редакції, яка діяла до 10.06.2021 року) у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, у зв`язку з несвоєчасним отриманням трудової книжки особа мала право на отримання середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та внесення змін до трудової книжки в частині зміни дати звільнення.

Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (Інструкція №58).

Главою 2 вказаної Інструкції визначається порядок заповнення трудових книжок.

Так, згідно з п. 2.2 Інструкції № 58 до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу та звільнення.

Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Однак Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі" від 05.02.2021 року №1217-ІХ (набрав чинності 10.06.2021 року) внесено зміни у статтю 47 КЗпП України:

- у назві слова "і видати йому трудову книжку" виключено;

- частину першу викладено в такій редакції: "Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника";

- частину другу виключено.

Крім того, вищевказаним Законом внесено зміни у статтю 235 КЗпП України: у частині третій слова "в трудовій книжці" виключено; у частині п`ятій слова "трудової книжки" замінено словами "копії наказу (розпорядження) про звільнення".

Тобто стаття 47 КЗпП України (в редакції після 10.06.2021 року) викладена наступним чином: «Роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника».

При цьому ч. 5 статі 235 КЗпП України (в редакції після 10.06.2021 року) викладена наступним чином: «У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу».

Ці норми були чинними на час виникнення спірних правовідносин (на дату видання наказу про звільнення позивача), у зв`язку з чим, суд зазначає, що положення статті 47 КЗпП та статті 235 КЗпП України не передбачають таких правових наслідків несвоєчасності видачі трудової книжки, як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене суд вважає безпідставними посилання позивача на положення ч.5 ст. 235 КЗпП України, як на правову підставу для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.07.2022 року до 27.12.2022 року.

Щодо положень п. 4.1 Інструкції №58, якими все ж передбачено право працівника на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, незважаючи на те, що із КЗпП України таку норму фактично було виключено, суд зауважує наступне.

Так пунктом 4 розділу II. Закону України №1217-IX Прикінцеві та перехідні положення Кабінету Міністрів України встановлено протягом трьох місяців з дня опублікування цього Закону: забезпечити розроблення та затвердження нормативно-правових актів, що випливають із цього Закону;

привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;

забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

З огляду на зазначене суд погоджується з твердженням відповідача, що наявність у п.4.1 Інструкції №58 припису про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу не доводить підстав для такої виплати, а лише свідчить про не приведення норм Інструкції №58 у відповідність з приписами КЗпП України.

Згідно з приписами частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Аналогічні висновки щодо застосування закону як акта, який має вищу юридичну силу, ніж підзаконний нормативно-правовий акт, викладені у постановах Верховного Суду від 15.08.2019 року у справі №281/459/17, від 24.10.2019 року у справі №761/14626/17 та у справі №295/7219/16-а.

З огляду на вищевикладене, виходячи із загальних правил застосування нормативно-правових актів у разі існування неузгодженості між ними, суд доходить висновку, що застосуванню підлягає саме правові норми КЗпП України.

Аналогічна правова позиція була висловлена Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 08 лютого 2023 року по справі №160/9055/22.

Крім того, суд при вирішенні даної справи також враховує, що для застосування 235 КЗпП (у попередній редакції) була необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого органу; вимушений прогул був викликаний затримкою трудової книжки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі №363/554/18 від 23 жовтня 2021 року, у справі №600/121/19 від 09 березня 2021 року, у справі №804/958/16 від 20 січня 2021 року.

Так відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року.

В період з 24 лютого 2022 року в Херсоні та Херсонській області проводились активні бойові дії, що є загальновідомим фактом. Більш того, значна частина Херсонської області була окупована.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року №2136-IX, протягом дії воєнного стану порядок організації кадрового діловодства та архівного зберігання кадрових документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці. Тобто, якщо підприємство, організація, установа знаходиться у районі активних бойових дій, роботодавець самостійно розв`язує питання зберігання кадрових документів і може прийняти рішення про видачу трудових книжок працівникам.

Так наказом ГУНП в Херсонській області від 24.02.2022 року №87 «Про введення плану евакуації (передислокації) підрозділів ГУНП в Херсонській області в безпечний район» було оголошено евакуацію особового складу, документів та майна у визначене безпечне місце. Зокрема, з метою недопущення заволодінням інформацією про поліцейських, відбулась евакуація особових справ поліцейських, зокрема до Чернівецької області, як то було вказано відповідачем у запереченнях на відповідь на відзив. У зв`язку з чим видати позивачу трудову книжку, яка зберігається в особовій справі, відповідно до наказу МВС України від 12.05.2016 року №377, в день звільнення було неможливо.

При цьому суд зауважує, що позивачем не було надано до суду жодного доказу, що ним вживались самостійно будь-які дії з метою отримання трудової книжки у встановлений законодавством спосіб, враховуючи, що її видача здійснюється під особистий підпис, за довіреністю, або шляхом направлення засобами поштового зв`язку на підставі особистої заяви.

Також суд зауважує, що позивачем не було надано до суду жодного доказу, що затримка у поверненні трудової книжки перешкоджала працевлаштуванню позивача.

З огляду на зазначене права позивача через невидачу у день його звільнення трудової книжки через евакуацію його особової справи, чим забезпечено збереження відповідних документів, порушені, на думку суду, не були.

З огляду на вищевикладене суд доходить висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області задоволенню не підлягає.

Щодо посилань відповідача на факт пропуску позивачем строку для звернення до суду із вказаним позовом, суд зазначає наступне.

Так ухвалою суду від 05.04.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 був залишений без руху та позивачу встановлено 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали.

На виконання зазначеної ухвали суду, позивачем було надано заяву, передбачену ч. 1 ст. 123 КАС України, про поновлення позивачу строку звернення до адміністративного суду у справі №420/6771/23.

В обґрунтування вказаної заяви позивач посилався на складні сімейні обставини, а також на окупацію місцевості, в якій мешкав позивач до жовтня 2022 року, що слугувало прояву тяжких побутових та інфраструктурних наслідків, та унеможливило позивача вчасно звернутися за правовою допомогою для вирішення зазначеного спору.

Позивач, зокрема, зауважив, що наприкінці грудня 2022 року з метою перевірки цілісності майна, збереження вцілілих речей та побутової техніки він був вимушений повернутися до смт Велика Олександрівка Херсонській області (де він з родиною мешкав раніше до окупації вказаної території).

При цьому в смт Велика Олександрівка звернутися за наданням правової допомоги та підготовки відповідного позову, з урахуванням стану населеного пункту після деокупації, виїзду з нього більшої частини мешканців на час окупації, проведення стабілізаційних заходів після деокупації було неможливим.

Разом з тим позивач також посилався на те, що його новонароджена дитина мала певні захворювання, перебувала на обліку в лікаря-невролога, з огляду на що вони з дружиною були вимушені постійно займатися відповідним лікуванням дитини, проведенням призначених процедур. Крім того, у лютому вони всією родиною захворіли на ОРВІ, дружина з дитиною з 17.02.2023 року по 27.02.2023 року опинилися в «КНП Великоолександрівська ЦРЛ» на лікуванні, що підтверджується відповідною довідкою.

При цьому лише в березні 2023 року приїхавши назад до Кривого Рогу задля проведення призначеного неврологом лікування дитини, позивач зміг в м. Кривому Розі знайти юриста, до якого звернувся за наданням йому правової допомоги у захисті порушеного права.

16.06.2023 року представником позивача до суду було надіслано заперечення проти клопотання відповідача щодо залишення адміністративного позову без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із ч.2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів

Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1, ч.6 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Згідно ч.1, ч.2 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз зазначених норм показав, що пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для застосування наслідків пропущення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Частина перша статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі Беллет проти Франції (Bellet v. France), Series A № 333-B, crop.42, пункт 36).

Крім того, відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04.04.2023 року по справі №140/1487/22 зазначено, що при вирішенні питання про поновлення процесуального строку у конкретній адміністративній справі суд дає оцінку сукупності обставин, які слугували перешкодою для своєчасного вчинення процесуальної дії, у взаємозв`язку із тривалістю пропущеного строку та поведінкою учасника справи протягом цього строку (чи свідчила поведінка про наміри, підготовку до вчинення процесуальної дії, зокрема, про підготовку до звернення із відповідною заявою до суду).

У своїй практиці Європейський суд з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини» звертав увагу на те, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Еко-вугілля України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини першої статті 79 Закону України Про банки і банківську діяльність від 24 червня 2020 року № 6-р(ІІ)/2020 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що гарантування приписом частини другої статті 55 Конституції України кожному права на доступ до суду з метою оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень є вимогою принципу верховенства права. Такий доступ не означає автоматичної незаконності цих рішень, дій або бездіяльності, а спрямований на перевірку у судовому порядку їх законності та правомірності, що не лише забезпечує ефективний захист прав, свобод кожної особи, якої стосується неправомірна діяльність суб`єктів владних повноважень, а й сприяє підтримці законності та правопорядку в цілому шляхом виявлення та усунення нелегітимних проявів у такій діяльності.

На підставі вищезазначеного, враховуючи доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, ухвалою суду від 22.05.2023 року позивачу було поновлено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Водночас відповідач у заяві про залишення без розгляду адміністративного позову позивача через порушення ним строків звернення до суду, посилається виключно на обставини, які мали місце до 27.12.2022 року, зокрема перебування позивачем з моменту звільнення до грудня 2022 року у ОСОБА_3 .

Разом з тим суд зауважує, що предметом даної адміністративної справи є не бездіяльність відповідача, щодо невидачі позивачу трудової книжки, а саме бездіяльність Головного управління Національної поліції в Херсонській області в частині невиплати ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки та невидачі трудової книги.

За таких умов строк звернення позивача до суду повинен обраховуватись, починаючи саме із дати отримання позивачем трудової книжки, а саме з 27.12.2022 року.

Будь-яких належних доказів того, що позивач протягом січня-березня 2023 року мав об`єктивну можливість звернутись до суду у встановлений чинним законодавством строк відповідачем до суду не надано, а тому клопотання Головного управління Національної поліції в Херсонській області щодо залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Виходячи з необхідності відмови судом у задоволенні позовних вимог позивача, у суду відсутні підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судових витрат.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Херсонській області (73000, м.Херсон, вул. Лютеранська, 4) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплати середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки при звільненні, стягнення моральної шкоди відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький

.