Справа № 806/240/17
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
17 липня 2023 року м. Житомир справа № 806/240/17
категорія 111030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення рішення, вимоги про сплату боргу та рішення,
На обґрунтування вимог позивач зазначає, що висновки, зроблені в акті перевірки, не відповідають фактичним обставинам, є суперечливими, не підтвердженими документально, а відтак оскаржувані рішення контролюючого органу є протиправними. Указує, що зазначені рішення прийняті без дослідження всіх обставин справи, документів, без урахування зауважень позивача, викладених в запереченнях на акт документальної планової виїзної перевірки. Уважає, що податковим органом не враховано, що виручка від наданих послуг отримана не у грошовій формі, а шляхом зарахування однорідних зустрічних вимог (взаємозаліку), що передбачено частиною 1 статті 601 Цивільного кодексу України та умовами договорів про надання послуг. Наголошує, що витрати на придбання товарів у формі взаєморозрахунків є самостійною формою розрахунків за придбаний товар. Також зазначає, що допущена помилка у податковій декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік не впливає на розмір сукупних витрат, не завищує витрати платника, а тому висновки контролюючого органу про таке завищення не відповідають фактичним обставинам справи та є хибними.
Житомирський окружний адміністративний суд постановою від 26 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року, у задоволені позову відмовив.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд указав, що суди, зазначаючи про неможливість зарахування (взаємозаліку) зустрічних однорідних вимог, не звернули увагу на умови укладених договорів між позивачем та його контрагентами стосовно можливості зарахування (взаємозаліку) зустрічних однорідних вимог, не надали оцінку первинним документам, які підтверджують або спростовують розрахунки між сторонами шляхом зарахування (взаємозаліку) зустрічних однорідних вимог, не з`ясували відповідність таких розрахунків умовам укладених договорів.
Названа справа надійшла до Житомирського окружного адміністративного суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 травня 2023 року передана на новий розгляд судді Окис Т.О.
Ухвалою суду від 11 травня 2023 року справу прийнято до провадження, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та запропоновано сторонам викласти у заявах по суті справи або письмових поясненнях правову позицію з урахуванням висновків Верховного Суду у цій справі.
Ухвалою суду від 26 травня 2023 року замінено відповідача у справі №806/240/17 Головне управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на його правонаступника Головне управління Державної податкової служби у Житомирській області, як відокремлений підрозділ (далі відповідач, ГУ ДПС у Житомирській області, податковий орган).
Ухвалою суду від 07 червня 2023 року клопотання представника ФОП ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін задоволено та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі на 13 червня 2023 року.
Протокольною ухвалою суду від 13 червня 2023 року відкладено розгляд справи на 27 червня 2023 року.
27 червня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження реальності надання послуг щодо яких були здійсненні операції по зарахуванню (взаємозаліку) зустрічних однорідних вимог, а також будь-яких додаткових угод до договорів, які б передбачали можливість такого зарахування. Крім цього, відповідач долучив заяву про виклик свідка головного державного інспектора Управління податкового аудиту ГУ ДПС у Житомирській області ОСОБА_2 .
27 червня 2023 року позивач подав до суду заяву про відшкодування витрат на правову допомогу.
Суд установив, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку діяльності ФОП ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року.
підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16, пункту 44.1 статті 44, пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України (далі ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме: неналежне ведення обліку доходів і витрат за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року, книга обліку доходів і витрат на перевірку не надана;
пункту 1 частини 2 статті 6, пункту 2 частини 1 статті 7, частини 2 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а саме позивачем занижено суму доходу, на який нараховується єдиний соціальний внесок у період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року на суму 382610,22 грн, що призвело до заниження суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу у розмірі 34,7% на 7561,16 грн.
На підставі висновків Акта перевірки контролюючим органом 10 січня 2017 року прийняті:
рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 756,12 грн.

Позивач, не погодившись із зазначеними податковим повідомленням рішенням, вимогою та рішенням про застосування штрафних санкцій, звернувся до суду з цим позовом.

У судовому засіданні 27 червня 2023 року представники позивача наполягали на задоволенні позову з викладених у ньому підстав.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , надав пояснення щодо проведеної перевірки та наголосив на тому, що висновки податкового органу, ґрунтуються на нормах податкового законодавства.

На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на надходження клопотання представників сторін 27 червня 2023 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до журналу судового засідання.

03 липня 2023 року відповідач подав заперечення на заяву про відшкодування витрат на правову допомогу, у яких просив відмовити у задоволенні такої заяви.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (стаття 1 ПК України).

Підпунктом 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 ПК України встановлено, що платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Пунктом 38.1 статті 38 ПК України визначено, що плата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, податковим агентом, або представником платника податку.

Положеннями пункту 44.1 статті 44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, шо визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 44.2 статті 44 ПК України визначено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування

Згідно з пунктом 54.1 статті 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Положеннями підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 ПК України встановлено, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках

Статтею 163 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до пункту 164.1 статті 164 ПК України, базою оподаткування с загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Підпунктом 164.1.3. пункту 164.1 статті 164 ПК України визначено, що загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 168.4.5 пункту 168.4 статті 168 ПК України фізична особа, відповідальна згідно з вимогами цього розділу за нарахування та утримання податку, сплачує (перераховує) його до відповідного бюджету.

Положеннями підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 ПК України визначено, що платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Відповідно до підпункту «в» цього пункту платники податку зобов`язані подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов`язковим.

На вимогу контролюючого органу та в межах його повноважень, визначених законодавством, платники податку зобов`язані пред`являти документи і відомості, пов`язані з виникненням доходу або права на отримання податкової знижки, обчисленням і сплатою податку, та підтверджувати необхідними документами достовірність відомостей, зазначених у податковій декларації з цього податку.

Згідно пункту 177.1 статті 177 ПК України, доходи фізичних осіб підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 177.2 цієї правової норми об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця.

Положеннями пункту 177.4 статті 177 ПК України визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

??витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі Закон України №2464-VI) платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 цього Закону визначено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини 1 статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Судом установлено, що податковим органом проведено планову документальну виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи з фізичних осіб, дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій за період та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії податкової декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік та додатку Ф4 до декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік, позивач самостійно визначив суму одержаного доходу у розмірі 13256303,08 грн та вартість документально підтверджених витрат, пов`язаних із господарською діяльністю, в тому числі: вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції 11838816,61 грн; витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату 307272,54 грн; інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг 749955,12 грн. Сума чистого оподатковуваного доходу 360259,61 грн.

Податковий орган стверджує, що ФОП ОСОБА_1 у порушення вимог пункту 177.2 статті 177 та пункту 177.4 статті 174 ПК України, в податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік, безпідставно включив до окладу інших витрат суму витрат по послугах з передпродажної підготовки товару, які фактично ФОП ОСОБА_1 не понесені та не підтверджені первинними документами, чим завищено інші витрати в сумі 382610,22 грн, внаслідок чого встановлено завищення валових витрат в період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року на 382610,22 грн, що в свою чергу, призвело до заниження суми чистого оподаткованого доходу у період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року на 382610,22 грн.

Зі змісту Акта перевірки, вказані порушення виникли у зв`язку з тим, що ФОП ОСОБА_1 завищив суму витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходу, а саме витрати, означені у графі 7 «Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» у 2015 році на 382610,22 грн, в результаті віднесення до складу інших витрат суму по послугах з передпродажної підготовки товару, які фактично ФОП ОСОБА_1 не понесені та не підтверджені будь-якими первинними документами.

У ході проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 надав до перевірки акти приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), в яких зазначено, що ФОП ОСОБА_1 (виконавець) надав маркетингові послуги та послуги з передпродажної підготовки продукції замовникам: ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат», ТОВ «Сандора», ТОВ «Клуб сиру», ТОВ «Імперія жирів» та іншим контрагентам, які є постачальниками товарно-матеріальних цінностей для ФОП ОСОБА_1 .

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку визначені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №996-XIV).

Відповідно до пункту 2 статті 6 цього Закону, регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється Міністерством фінансів України, яке затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності.

Підтверджуючі первинні документи складаються відповідно до вимог бухгалтерського обліку.

Статтею 1 Закону України №996-XIV визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує ї здійснення, а господарська операція це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Згідно зі статтею 9 Закону України №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи мають бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, ФОП ОСОБА_1 , купуючи продукцію у ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат», ТОВ «Сандора», ТОВ «Клуб сиру», ТОВ «Імперія жирів» та інших постачальників, реалізовував її кінцевому споживачу та іншим покупцям та отримував за це від вищезазначених постачальників винагороду за маркетингові послуги та послуги з передпродажної підготовки продукції, яка враховувалась кожного місяця у вигляді відсотку від суми придбаного та проданого ФОП ОСОБА_1 товару.

Ці маркетингові послуги та послуги з передпродажної підготовки продукції оформлювались актами приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), де ФОП ОСОБА_1 виступає у ролі виконавця, а ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат», ТОВ «Сандора», ТОВ «Клуб сиру», ТОВ «Імперія жирів» та інші у ролі замовника.

Названі акти свідчать про те, що ФОП ОСОБА_1 як виконавцем, надав маркетингові послуги та послуги з передпродажної підготовки продукції змовнику та отримав за це певну винагороду у вигляді грошових коштів.

Однак, суми отриманого ФОП ОСОБА_1 доходу за надані маркетингові послуги та послуги з передпродажної підготовки продукції на розрахунковий рахунок виконавця (ФОП ОСОБА_1 ) не надходили, а відповідно до договорів взаємозаліку та договорів про поставку товару, відбувався взаємозалік розрахунків між контрагентами та зарахування зустрічних однорідних вимог між ФОП ОСОБА_1 та замовниками: ПАТ «Звенигородський сироробний комбінат», ТОВ «Сандора», ТОВ «Клуб сиру», ТОВ «Імперія жирів» та іншими постачальниками товарно-матеріальних цінностей для ФОП ОСОБА_1 .

Тобто, ФОП ОСОБА_1 купував у вищезазначених контрагентів продукцію і здійснював оплату за таку з вирахуванням суми винагороди за маркетингові послуги та послуги з перепродажної підготовки продукції.

Згідно зі статтями 627, 628 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) сторони вільні у виборі виду договору та його умов, а згідно зі статтею 629 цього Кодексу укладений договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Згідно із пунктом 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця.

Таким чином, законодавцем визначено можливість віднесення до загального оподатковуваного доходу виручки у грошовій та негрошовій формі, зокрема, до виручки у негрошовій формі, дохід від здійснення бартерних операцій або заліку взаємних зустрічних вимог (взаємозаліку).

Сторонами не заперечується, що ФОП ОСОБА_1 під час перевірки надавалися первинні документи щодо реалізації продукції та отриманих послуг, а саме: договори про надання послуг, акти наданих послуг, податкові та видаткові накладні, угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог.

З огляду на вище викладене, суд уважає, що виключення відповідачем з витрат ФОП ОСОБА_1 сум, оплачених постачальникам за отриманий товар шляхом зарахування однорідних вимог по наданим маркетинговим послугам та послугам з перепродажної підготовки продукції, проведені не обґрунтовано та всупереч чинному законодавству.

Посилання відповідача на те, що в матеріалах справи відсутні додаткові угоди, які б передбачали можливість зарахування (взаємозаліку) зустрічних однорідних вимог по договорам поставки та надання послуг, суд до уваги не приймає, оскільки сторони вправі самостійно визначати та регулювати договірні відносини між собою. Податковий орган мав можливість провести зустрічні перевірки контрагентів відповідача та з`ясувати достовірність відображеної у наданих позивачем документах інформації, але таким правом не скористався.

Суд зазначає, що порушення сторонами договірних відносин, цивільного або господарського законодавства в частині, яка регулює взаємовідносини між ними, не обумовлює виникнення податкових зобов`язань для сторін.

Стосовно того, що ФОП ОСОБА_1 , в податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік, безпідставно включив до складу інших витрат суму витрат по послугах з передпродажної підготовки товару, які фактично ФОП ОСОБА_1 не понесені та не підтверджені жодними первинними документами, чим завищено суму інших витрат на 382610,22 грн, суд указує наступне.

Назване порушення винило у зв`язку з тим, що ФОП ОСОБА_1 завищено суму витрат безпосередньо пов`язаних з отриманим доходом, а саме : витрати, зазначені у графі 7 «Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» на 382610,22 грн, в результаті віднесення до складу інших витрат суму по послугах з передпродажної підготовки товару, які фактично ФОП ОСОБА_1 не понесені та не підтверджені будь-якими первинними документами.

Податковий орган наголошував, що будь-яких письмових пояснень бухгалтером та особисто ФОП ОСОБА_1 щодо встановлених порушень, в ході перевірки не надавалось.

Разом з тим, в матеріалах справи (а.с.59, т. І) міститься пояснювальна записка ФОП ОСОБА_1 від 29 грудня 2016 року вих. №1080, про те, що в структурі валових витрат «Послуги по перепродажній підготовці» - це взаємозалік за надані послуги контрагентам, а це в свою чергу оплата за отриманий товар: ТОВ «Клуб Сиру», ТОВ «Еко», ТОВ «Імперія жирів» ТОВ «МК «Галичина». В податковій декларації про майновий стан і доходи частково на суму цих послуг оплата за отриманий товар помилково включена в статтю витрат «Інші витрати». Але загалом валові витрати не завищені та не задвоєні на цю суму.

Суд наголошує, що фактично до складу витрат включена вартість придбаного позивачем товару, оплачена шляхом зарахування зустрічних вимог між постачальниками і покупцем. Ані в Акті перевірки, ані в судовому засіданні представник відповідача та свідок, не зазначили, що товар, який придбавався позивачем у постачальників, не був отриманий, або що такий товар, отриманий безоплатно. З огляду на викладене суд уважає твердження відповідача про те, що маркетингові послуги та послуги з передпродажної підготовки позивачем не надавалися, спростовується наявними у матеріалах справи доказами. Додатково суд зауважує, що у випадку встановлення безоплатного отримання позивачем товарів, за які, згідно позиції відповідача, він не міг провести розрахунок шляхом зарахування зустрічних вимог за надані послуги, податковий орган зобов`язаний був визначити грошове зобов`язання з податку на доходи з вартості таких товарів, тобто встановити заниження грошових зобов`язань з такого податку. Однак, таких висновків під час перевірки зроблено не було.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Беручи до уваги обставини, викладені вище, суд уважає, що висновки податкового органу про завищення позивачем витрат є помилковими, а тому податкове повідомлення - рішення від 10 січня 2017 року №, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10 січня 2017 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 10 січня 2017 року № слід визнати протиправними та скасувати.

Відтак, ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд ураховує таке.

Пунктом 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною 3 цієї правової норми для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1, 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України)

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суд досліджує на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №5076-VI), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 цього Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України №5076-VI до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами цієї правової норми ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України №5076-VI);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Зазначене передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України №5076-VI;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України №5076-VI.

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

До заяви про відшкодування судових витрат додано копію договору про надання правничої допомоги від 29 травня 2023 року та платіжні інструкції №2 від 31 травня 2023 року та №1 від 14 червня 2023 року.

Відповідно до пункту 4.1 Договору за надання юридичної допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар за консультування щодо характеру правовідносин, вивчення та правовий аналіз письмових документів; ознайомлення з матеріалами справи, підготовку та подання до Житомирського окружного адміністративного суду клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін у розмірі 10000,00 грн, які сплачуються наступним чином: 6000,00 грн (це 60% від суми гонорару) протягом 5-ти днів з моменту укладання цього Договору; ??4000,00 грн (це 40% від суми гонорару) протягом 5-ти робочих днів з моменту прийняття рішення судом апеляційної інстанції на користь клієнта; 950,00 грн за кожне судове засідання протягом 2-х днів з моменту, коли воно відбулось.

Отже, розмір винагороди за надання правничої допомоги визначений сторонами у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та його участь у судовому засіданні.

Посилання відповідача на відсутність у наданих позивачем документах інформації про витрачений адвокатом час, суд до уваги не приймає, оскільки визначений сторонами розмір вартості наданих адвокатом послуг не залежить від витраченого на їх надання часу.

Разом з тим, стосовно розміру витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

Як убачається зі змісту договору про надання правової допомоги від 06 липня 2022 року гонорар адвоката визначений сторонами у фіксованому розмірі, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем послуг адвоката та понесення ним витрат, а саме представником відповідача складений та підписаний відзив на позовну заяву.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що наведений в акті наданих послуг правничої допомоги відповідно до договору від 06 липня 2022 року розрахунок є безпідставним та завищеним, суд зауважує на таке.

За твердженням позивача, що підготовка та подання відзиву на позов включає в себе також і аналіз законодавства та судової практики. Якщо йдеться про окрему оплату такої роботи, то виходячи з позиції Верховного Суду, її слід у звіті деталізувати. Також відповідачем не надано обґрунтованих доказів та розрахунків витрат в частині надання усної консультації.

Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», у той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони.

Верховний Суд у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 зазначив, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 та від 18 серпня 2022 року у справі №340/323/21.

За змістом положень частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Наведене вище повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Проте, слід розділяти поняття «зменшення судових витрат» та «розподіл судових витрат». Розділяючи ці поняття, детальніше слід зауважити таке.

Загальні правила розподілу судових витрат визначені в частинах 1-4 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України. Проте, у частині дев`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від указаних загальних правил при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до названої правової норми під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загальних правил розподілу судових витрат, унормованих частинам 1 - 4 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, визначені також положеннями частин 8 та 10 статті 139 цього Кодексу.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 6, 7 статті 136 Кодексу адміністративного судочинства України).

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частини 8 10 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись названими правовими нормами, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, від 24 жовтня 2019 року у справі № 905/1795/18, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19, від 11 лютого 2021 року у справі № 920/39/20 та від 22 грудня 2021 року у справі №873/212/21.

До того ж, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на те, що справа, яка розглядається, відноситься до справ незначної складності, на підтвердження обставин щодо предмету доказування під час нового розгляду справи позивачем не було надано письмових доказів, одне судове засідання було відкладено у зв`язку з тим, що, зокрема, представник позивача не був готовий до нього, суд приходить до висновку, що розумно обґрунтованими є заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, у розмірі 3950,00 грн.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1121,39 грн, що підтверджується платіжним дорученням №5441 від 23 січня 2017 року, який також підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 194, 242-246, 250, 255, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення рішення від 10 січня 2017 року №, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10 січня 2017 року № Ф-, рішення від 10 січня 2017 року № .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1121 (одну тисячу сто двадцять одну) гривню 39 копійок та судові витрати на правничу допомогу в сумі 3950 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис