Справа № 320/6994/23
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2023 року Справа № 320/6994/23

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Войтович І.І.,

при секретарі судового засідання Крисько Р.І.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача Максименко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Державної податкової служби України та з урахуванням поданих заяв про уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати неправомірними дії Державної податкової служби України про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України, 16 січня 2023 року у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Державної податкової служби України без скорочення чисельності та штату державних службовців;

- зобов`язати Державну податкову службу України поновити на державній службі ОСОБА_1 на посаді начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України з 16 січня 2023 року, а у разі неможливості, поновити на державній службі ОСОБА_1 на іншій рівнозначній посаді (посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівня державного органу) категорії «Б», за згодою ОСОБА_1 ;

- стягнути з Державної податкової служби України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середню заробітну плату (щомісяця), яка складає 37473,26 грн. за один місяць, за час вимушеного прогулу з 16 січня 2023 року до дня поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі;

- стягнути з Державної податкової служби України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, яка складає 74 946,52 грн., з врахуванням вже виплачених двох посадових окладів у сумі 26900,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує про те, що він працював в апараті Державної податкової служби України з 21.12.2012 по 16.01.2023, остання займана ним посада була начальник відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України та наказом від 16.01.2023 №38-о його звільнили та перед звільненням позивачу не вдалось виконати вимоги ст. 89 Закону України «Про державну службу» щодо передачі своїх справ та довіреного майна. ОСОБА_1 зазначив, що він та співробітники його підрозділу з 24.02.2022 перебували у простої та наказом № 854 від 04.07.2022 всі працівники були відкликані з простою на 2 дні для здійснення передачі документів ДСК та документів ДСК з позначкою «М». За наслідкам порушення порядку розгляду його звернення до ДПС від 12.10.2022 щодо підстав та умов перебування у простої, комісією ДПС було вручено йому попередження про наступне звільнення від 15.12.2022 згідно ч.ч. 1 та 3 п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Позивач зауважив, що має за 2020 та 2021 позитивні оцінки за результатами його службової діяльності, занижена оцінка за 2021 рік вважає таку, що зроблена навмисно.

Позивач зауважив, що він у січні 2022 року перебував у щорічній відпустці більше ніж два тижні та з 24.02.2022 перебував у простої, відповідно його робота протягом 2022 року не підлягає оцінюванню, що також не заперечується відповідачем. Звертаючись із запитом за Законом України «Про доступ до публічної інформації» з отриманої від ДПС від 17.01.2023 відповіді, по другому його питанню, вбачається що станом на 16.12.2022 кількість вакантних посад категорії «Б» в апараті ДПС України становила 38 посад, відтак посилання у попередженні на ч. 3 п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» вважає навмисним фальшуванням документа та як наслідок підстав для надання пропозицій про пониження ОСОБА_1 за посадою немає.

ОСОБА_1 вказує про те, що у попередженні йому було запропоновано три вакантні посади категорії «В» у Департаменті інфраструктури та господарського забезпечення та вважає, що згідно положень абз. 2 п. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби має запропонувати спочатку рівнозначні посади, а саме категорії «Б».

Позивач, враховуючи положення п. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» та посилаючись на положення п. 1 ст. 40 Кодексу законів України про працю України щодо визначених законодавством випадків розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, враховуючи лист НАДС до ДПС від 19.12.2022 №5228/20.1-22, листи ДПС від 16.12.2022 №1261/зпі та 17.01.2023 №92/ЗПІ/99-00-11-01-03-10 (додаток 7), ОСОБА_1 наполягає, що відповідачем не було запропоновано жодної вакантної посади, враховуючи, що серед вакантних посад категорії «Б» є і профільна посада завідувача сектору охорони праці та пожежної безпеки управління катального будівництва та експлуатації Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення, про яку він зазначав відповідачу у листі від 19.12.2022 (додаток 9), враховуючи Положення про відділ мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку ДПС, затвердженого головою ДПС від 14.01.2021 та посадової інструкції державного службовця за посадою начальник відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України, затвердженої головою ДПС від 02.06.2020, керівником відділу якого був позивач до 16.01.2023.

У новій структурі ДПС та новому штатному розписі ДПС не відбулось скорочення чисельності та штату державних службовців, відповідач мав запропонувати вакантну посаду категорії «Б» із 38 вакантних посад, що протирічить чинному законодавству та п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення вважає незаконним, оскільки йому не було запропоновано рівнозначної посади та звільнення відбулось без відкликання працівника з простою, просить суд поновити його на посаді, а у разі неможливості поновити на іншій рівнозначній посаді категорії «Б» за згодою позивача.

Позивач також вказав про оскарження в судовому порядку у справі №320/190/23 наказу ДПС України від 24.02.2022 №243-о про встановлення простою.

Враховуючи також положення ст. 116 Кодексу законів України про працю України, внесені зміни до п. 4.6 наказом ДПС від 16.03.2022 №263 «Про внесення змін до наказу ДПС від 24.02.2022 №243-о», ОСОБА_1 зазначає про те, що середньомісячна заробітна плата, у випадку вимушеного прогулу, обчислюється згідно Порядку №100 виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, відповідно таку слід розраховувати за січень-лютий 2022 року, коли позивач ще не був у простої за ініціативи відповідача. Позивач вказує, що оскільки його було звільнено з 16.01.2023, до уваги мають братись два місяці, що передують події листопад-грудень 2022 року, відповідно в листопаді 2022 року заробітна плата складала 37 473,26 грн. та у грудні 2022 року - 37 473,26 грн., тому середня заробітна плата становить 37 473,26 грн. За наслідками звільнення позивач вважає правомірними вимоги щодо виплати йому вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат згідно п. 4 ст. 87 Закону України «Про держану службу», яка також була передбачена до виплати п. 2.2 наказу про звільнення. Відповідач виплатив два посадових оклади у сумі 26900 грн. в порушення Порядку №100. З урахуванням положень Порядку №100 та ст. 113 Кодексу законів про працю України сума вихідної допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітних плат становить 74 946,52 грн., що складається із середнього показника заробітної плати за 1 робочий день у сумі 1703,33 грн. х 22 дні середньомісячної планової норми робочих днів х за два місяці листопад та грудень 2022 року.

Як наслідок, ОСОБА_1 просить суд стягнути належний йому розмір вихідної допомоги 74 946,52 грн., з урахуванням вже виплаченої відповідачем 19.01.2023 суми 26900 грн. та просить суд стягнути середню заробітну плату у розмірі 37473,26 грн. за один місяць, за час вимушеного прогулу з 16 січня 2023 року до дня поновлення на роботі.

23.03.2023, ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи визначено за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання на 17 квітня 2023 року о 09:30 год.

13.04.2023 судом отримано відзив на позовну заяву від відповідача, в якому ДПС вказує, що передумовою для звільнення ОСОБА_1 є наказ ДПС від 14.01.2022 №22 «Про введення в дію Структури апарату Державної податкової служби України та затвердження Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС» (зі змінами) та наказ ДПС від 19.01.2022 №1-ф «Про введення в дію Штатного розпису на 2022 рік Державної податкової служби України», попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 15.12.2022 та пропозиція вакантних посад ОСОБА_2 від 15.12.2022.

Підставою для прийняття наказу № 38-о від 16.01.2023 стало скорочення посади державної служби, внаслідок зміни структури/штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Згідно наказу ДПС від 14.01.2022 №22 було реорганізовано ОСОБА_3 та бухгалтерського обліку шляхом поділу та на його базі утворено Департамент фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку та Департамент інфраструктури та господарського забезпечення, при цьому в структурі останнього утворено самостійний відділ мобілізаційної роботи та охорони праці.

З метою забезпечення ефективності функціонування апарату ДПС наказом ДПС від 31.05.2022 №278 «Про внесення змін до наказу ДПС від 14.01.2022 №22» внесено зміни до організаційної структури та штатної чисельності Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення, зокрема, відділ мобілізаційної роботи та охорони праці реорганізовано у відділ мобілізаційної роботи та цивільного захисту, скоротивши його штатну чисельність на 1 одиницю.

Відповідач вважає, що таким чином, відбулось скорочення посади начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку ДПС внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Посилання позивач в позові на те, що у попередженні про наступне звільнення за ч. 3 п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» вважає безпідставним та необґрунтованим, оскільки попередження ґрунтувалось на підставах, викладених у п. 1 ч. 1 т ч. 3 ст. 87 вказаного закону. Позивач був належним чином повідомлений про звільнення.

Щодо пропозиції позивачу рівнозначної посади, враховуючи посади державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2022 році, використаних у постанові Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 «Питання оплати праці працівників державних органів», відповідач вказує про те, що керівник відділу, за посадою яку займав позивач, належить до підкатегорії «Б3». Враховуючи з введенням в дію Структури апарату Державної податкової служби України та затвердження Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 були запропоновані наявні вакантні посади та останній відмовився. ДПС вважає, що ними виконано обов`язок щодо пропонування державному службовцю іншої рівнозначної посади, або як виняток нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, та позивач не погодився, наполягає на наявності дискреційних повноважень роботодавця, суб`єкта призначення, пропонування нижчої вакантної посади державному службовцю, позивач не скористався правом гарантованим ст. 2 КЗпП України про залишення на роботі і переведення його на іншу посаду. Заборони звільнення під час простою законодавство не передбачає. Відповідно, з урахуванням викладеного та абз. 3 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 було звільнено спірним наказом від 16.01.2023 № 38-о, вважає наказ правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Щодо обставин встановленого відповідачем простою наказом від 24.02.2022 №243-о, прийнятий у зв`язку із введеним в країні воєнним станом Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, згідно Закону України «Про правовий режим воєнного стану» за яким діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136, є предметом оскарження у справі № 320/190/23, вважає такий законним та правомірним. Враховуючи положення Закону України «Про оплату праці», оплата простою не з вини працівника згідно з Інструкцією зі статистичної заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5, віднесена до гарантійних і компенсаційних виплат фону додаткової заробітної плати як оплата за невідпрацьований час та згідно ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) та враховуючи норми постанови Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 №221 «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану», посилаючись також на наказ ДПС № 263-о від 24.02.2022, яким визначено зберегти в межах кошторису середній заробіток для працівників, які підпадають під дію простою та встановлено 01.08.2022 у межах кошторису апарату ДПС оплату праці в розмірі двох третин посадового окладу л працівників ДПС, які знаходяться в простої. ОСОБА_1 вплачувалась заробітна плата за час простою, що підтверджується розрахунковими листами.

Щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги, відповідач вважає та наполягає на тому, що згідно Порядку №100 середня заробітна плата має бути розрахована за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбулась подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Останні два місяці роботи, що передували події є листопад та грудень 2022 року та за вказані місяці ОСОБА_1 відпрацював 0 робочих днів, відповідно беруться два місяці його роботи, а саме вересень та жовтень 2022 року та за ці місяці позивач також відпрацював 0 робочих днів, відтак, враховуючи розділ ІІ п. 3 Порядку 100, розрахунок проводиться з установленого посадового місячного окладу, який становить 13 450,00 грн. Відповідно, середньомісячний заробіток розрахований у сумі 611,364 грн. (13450,00 грн. х2/44 дні). Сума вихідної допомоги має складати 26900,00 грн. (611,364 грн. х 22 дні (середньомісячна планова норма робочих днів за листопад-грудень 2022року)х2), що була виплачена позивачу.

Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

17.04.2023 до суду надійшла відповідь на відзив від позивача та додаткові докази. ОСОБА_1 наполягає на позовних вимогах за аналогічних підстав викладених в позові та наданих до суду уточненнях до позовної заяви, просить суд позов задовольнити.

17.04.2023 за згодою сторін підготовче судове засідання відкладено на 10.05.2023 11:30 год.

21.04.2023 судом отримано відзив від відповідача на заяву позивача про уточнення позовних вимог та клопотання про долучення додаткових доказів до справи, та зокрема, долучено довідку про середній заробіток позивача від 03.04.2023 № 76.

Відповідач зазначає про те, що за ч. 1 ст. 25 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Та, враховуючи висновки Верховного Суду України викладені серед наведених, у постанові від 16.10.2012 по справі №21-267а12, а також Верховного Суду, відповідно, від 11.02.2021 у справі №64/21065/18, від 03.06.2020 у справі №817/3431/14 вказує, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235, ст. 240-1 КЗпП України. Отже, установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній посаді, поновлення на посаді, яку працівник обіймав до звільнення, що є достатнім ефективним засобом захисту порушеного права позивача. Відповідач зазначає, що у разі визнання неправомірним припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , останній має бути поновлений саме на посаді начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України. Вказуючи на висновки Верховного суду у постановах від 06.07.2021 у справі №640/3456/20 та №640/1627/20, поновлення на рівнозначній посаді буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача та таким чином, суд вийде за межі власних повноважень

24.04.2023 до суду надійшла відповідь на відзив на заяву про уточнення позовних вимог, подано позивачем заяву з проханням прийняти позов та розглянути, уточнено позовні вимоги. ОСОБА_1 наполягає на вимогах, викладені в позовній заяві та просить поновити його на посаді з якої його було звільнено, а у разі неможливості такого поновлення, поновити на державній службі на рівнозначній посаді категорії «Б» за згодою позивача., виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу та належну вихідну допомогу при звільненні. ОСОБА_1 позицію відповідача по справі вважає необґрунтованою, твердження та докази, надані відповідачем не спростовують доводів та доказів наданих позивачем до справи.

01.06.2023 надійшли до суду заперечення на відповідь на відзив від відповідача, просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач також зауважив, що за даною справою листи НАДС від 19.12.2022 №5228/20.1-22 та від 03.01.2023 №4706-05/296-03 носять рекомендаційний та інформаційний характер та не встановлюють правових норм у справі.

06.06.2023 від позивача надійшла заява щодо позиції з приводу звільнення з посади та пропозиції вакантних посад роботодавцем із вказівкою на висновки рішень судів за аналогічним питанням. Додано додаткові докази.

10.05.2023 підготовче судове засідання у справі знято з розгляду у зв`язку із відпусткою судді. Наступне підготовче судове засідання призначено на 07.06.2023 року об 11:30.

07.06.2023, за участю сторін по справі, ухвалою суду задоволено заяви позивача подані 07.04.2023 та від 24.04.2023 про уточнення заявлених позовних вимог, визнано у справі позовні вимоги ОСОБА_1 у редакції від 07.04.2023 та від 24.04.2023, закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 11 липня 2023 року о 09:00 год.

Також, вказаною ухвалою суду витребувано від відповідача додаткові докази по справі у вигляді довідки про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за останні повні два місяці до оголошення простою у роботі ДПС України - за грудень 2021 року та за січень 2022 року, складену у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

На виконання вимог ухвали суду від 07.06.2023, відповідачем 22.06.2023 надано до суду довіку про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 № 134 від 19.06.2023 за грудень 2021 року та січень 2022 року.

11.07.2023 в судове засідання прибули сторони.

Позивач ОСОБА_1 наполягав на позовних вимогах, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Максименко В.В. проти позову заперечувала, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи та надані витребувані судом додаткові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм наступну правову оцінку.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , у період з 21.12.2012 по 16.01.2023 працював в апараті Державної податкової служби України.

ОСОБА_1 отримав попередження від ДПС України з посиланням на п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» про наступне звільнення від 15.12.2022 із займаної посади, в якому вказано на наказ ДПС від 14.01.2022 № 22 «Про введення в дію Структури апарату ДПС та затвердження Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС» та від 19.01.2022 №1-ф «Про введення в дію Штатного розпису Державної податкової служби України» у зв`язку з чим, скорочується посада державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ДПС без скорочення чисельності та штату державних службовців.

Повідомлено про звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» через 30 днів з моменту ознайомлення з цим попередженням та запропоновано, з метою виконання вказаних наказів ДПС від 14.01.2022 № 22 та від 19.01.2022 №1-ф та дотримання вимог абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», вакантну посаду відповідно до штатного розпису ДПС:

- головний державний інспектор відділу експлуатації управління капітального будівництва та експлуатації Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення;

- головний державний інспектор відділу планування закупівель ДПС управління закупівель Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення;

- головний державний інспектор відділу планово-аналітичної роботи Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення.

На вказаному попередженні позивач ОСОБА_1 зазначив про ознайомлення та отримання його копії та вказав про те, що станом на 15.12.2022 перебуває у простої з 24.02.2022.

ОСОБА_1 відмовився від вказаних у попередженні запропонованих посад.

Спірні правовідносини виникли між сторонами внаслідок винесення Державною податковою службою України наказу №38-о від 16.01.2023 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України, 16 січня 2023 року у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Державної податкової служби України без скорочення чисельності та штату державних службовців, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ «Про державну службу» (зі змінами).

Підстава: попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 , частина 4 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Вказаним спірним наказом в п. 2.2 зазначено по виплату ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

19.01.2023 ОСОБА_1 була виплачена вихідна допомога у розмірі 26 900,00 грн.

Наказ про звільнення та лист ДПС України від 16.01.2023 №1299/6/99-00-11-01-01-06 щодо вибору ОСОБА_1 варіанту отримання трудової книжки, надання обхідного листа, акту прийому-передачі справ та майна, здачі службового посвідчення, надіслані позивачу поштою, що підтверджується наданою до справи накладною №987 від 16.01.2023 та надіслане фото наказу про звільнення з мобільного телефону заступника начальника відділу організації професійного навчання управління професійного розвитку та добору персоналу Департаменту персоналу ОСОБА_4 на мобільний телефон ОСОБА_1 16.01.2023, що підтверджується протоколом від 16.01.2023 та копією знімку з екрану телекомунікаційного зв`язку.

Не погоджуючись із таким звільненням та проведеним із ним розрахунком при звільненні щодо вихідної допомоги, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та законних інтересів.

Позивач вважає, що його неправомірно було звільнено зі служби, оскільки такі дії були вчинені відповідачем під час перебування ОСОБА_1 в простої, останній не погоджується із отриманим попередженням про звільнення від 15.12.2022, оскільки підстави, які вказані в ньому щодо звільнення позивача з державної служби є протиправними, ОСОБА_1 має позитивне оцінювання за 2020 та 2021 роки, у 2022 році він є таким, що не підлягав оцінюванню, оскільки перебував у простої, та на момент звільнення ОСОБА_1 не запропонували рівнозначної посади, з якої звільняли, враховуючи наявність достатньої кількості відповідних посад у структурі та штаті ДПС категорії «Б». Просить звільнення визнати неправомірним, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі та невиплачену в належному розмірі вихідну допомогу, застосовуючи відповідно положення Порядку №100 для визначення середнього заробітку ОСОБА_1 , що має бути визначено за останні два місяці, що передували подіям звільнення листопад - грудень 2022 року.

Відповідач, в свою чергу, вважає законним звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням посади внаслідок зміни структури та штатного розпису ДПС, без скорочення чисельності та штату державних службовців та вірного обрахунку вихідної допомоги при звільненні застосовуючи положення Порядку №100 виходячи з розміру посадового окладу позивача, оскільки за останні два місяці, що передували подіям звільнення, позивач не відпрацював жодного дня та години. Встановлений в ДПС простій відповідає нормам діючого законодавства, через скорочення посади позивача, останньому було запропоновано інші посади, від яких ОСОБА_1 відмовився, як наслідок звільнення було законним та в разі визнання неправомірним звільнення позивача з посади вважає, що поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді є порушенням дискреційних повноважень відповідача.

Таким чином, предметом розгляду у даній справі є дії ДПС України по винесенню наказу №38-о від 16.01.2023 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 із посади у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Державної податкової служби України без скорочення чисельності та штату державних службовців, згідно з п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та дії щодо проведеного із ним розрахунку при звільненні з вихідної допомоги, у зв`язку з чим, суд вважає необхідним перевірити такі дії та наказ на відповідність положенням ч. 2 ст. 2 КАС України та з дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначених в ч. 3 вказаної статті.

Суд зазначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

В силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення (ч. 3 ст. 2 КАС України).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Крім того, підпунктом 2 пункту 4 вказаного Указу постановлено Кабінет Міністрів України невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

З метою упорядкування трудових відносин у період воєнного стану, збереження кадрового потенціалу та стимулювання економіки країни в умовах кризи було прийнято ряд законодавчих та нормативно-правових актів, зокрема:

- Закон України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»;

- постанову Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 № 221 «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану»;

- постанову Уряду від 12.04.2022 № 440 «Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану»;

- постанову Кабінету Міністрів України від 13.03.2022 № 303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану».

Відтак, вбачається, що у зв`язку із оголошеним в країні воєнним станом, що вплинуло на низку суспільних процесів, державою вжито заходи щодо врегулювання питань забезпечення трудових прав осіб в умовах воєнного стану та постійної загрози життю, здоров`ю.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389-VIII ) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 9 Закону № 389-VIII встановлено, що в умовах воєнного стану Президент України та Верховна Рада України діють виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 13 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон № 889-VIII) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби видає у випадках, встановлених законом, нормативно-правові акти з питань державної служби, надає роз`яснення з питань застосування цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби.

Згідно пункту 1 Положення про Національне агентство України з питань державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 р. № 500 (далі - Положення), Національне агентство України з питань державної служби (НАДС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується i координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, здійснює функціональне управління державною службою в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті).

Відповідно до підпункту 8 пункту 4 Положення, оприлюднює на офіційному веб-сайті НАДС узагальнені роз`яснення з питань застосування Законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування» та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби та служби в органах місцевого самоврядування.

З метою належної організації роботи державних службовців під час воєнного стану НАДС надано роз`яснення від 04.03.2022 р. № 149-р/з «Щодо нез`явлення державних службовців на роботу та надання їм відпусток під час воєнного стану, а також оформлення відносин із державними службовцями, яких зараховано до територіальної оборони».

Відповідно до наданих у роз`ясненні рекомендацій, функціонування державних органів та режим роботи їх працівників має бути організований з огляду на безпекову ситуацію у конкретному регіоні. Забезпечення ефективної роботи державного органу в цей період вимагає гнучкості та швидкої адаптації до подій, що відбуваються навколо.

Також вказано, що державний службовець може виконувати завдання за посадою за межами адміністративної будівлі державного органу у випадках та порядку, передбаченому Типовими правилами внутрішнього службового розпорядку, затвердженими наказом НАДС від 03 березня 2016 року № 50, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 березня 2016 року за № 457/28587, та Правилами внутрішнього службового розпорядку відповідного державного органу. Дистанційний формат роботи дозволить більшою мірою убезпечити працівників державного органу від збройної агресії чи загрози нападу, допоможе зменшити небезпеку їх життю або здоров`ю, а також сприятиме дотриманню обмежень перебування на вулицях та в інших громадських місцях, зокрема у комендантську годину.

Однак, у разі відсутності організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, що викликане, зокрема, військовим станом, доцільно оформити простій для конкретних державних службовців або структурних підрозділів відповідно до законодавства про працю.

Відповідно до абзацу 1 статті 34 Кодексу законів про працю України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Керівник державної служби повинен створювати здорові та безпечні умови, необхідні для належного виконання державними службовцями своїх обов`язків (ч. 1 ст. 55 Закону України «Про державну службу»).

Згідно ч. 2 ст. 63 Закону України «Про державну службу» з метою забезпечення належного рівня службової дисципліни керівник державної служби зобов`язаний: створювати умови для виконання державними службовцями своїх посадових обов`язків і підвищення ними професійної компетентності та вимагати належного виконання посадових обов`язків; здійснювати контроль за виконанням державними службовцями посадових обов`язків; належним чином організовувати роботу державних службовців, забезпечувати ефективне виконання завдань, що поставлені перед державним органом.

Відповідно, в умовах воєнного стану за безпеку працівників на робочих місцях в приміщенні державного органу несе відповідальність керівник цього органу, функціонування державного органу та режим роботи працівників має бути організований з огляду на безпекову ситуацію з урахуванням вимог законодавства, та як наслідок, встановлення простою є винятковим заходом вчинений роботодавцем задля забезпечення життя працівників державного органу.

Згідно пункту 1 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227 (далі - Положення), Державна податкова служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Відповідно до пункту 2 Положення ДПС у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно пункту 9 Положення ДПС в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

Наказом Державної податкової служби України від 24.02.2022 №243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах», на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», керуючись положеннями статті 34 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України «Про оплату праці», статті 6 Закону України «Про охорону праці» та з метою збереження життя і здоров`я працівників Державної податкової служби України та її територіальних органів встановлено простій у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах, зазначених у додатку 1.

Пунктами 2, 3 вказаного наказу визнано встановлений п. 1 цього наказу простій Державної податкової служби України та її територіальних органів таким, що виник не з вини працівників та зумовлений загрозою їх життю та здоров`ю. Визначено строком дії простою період з дня видання цього наказу до закінчення дії обставин, які створюють загрозу життю і здоров`ю працівників Державної податкової служби України та її територіальних органів.

Відповідно, даним наказом ДПС України від 24.02.2022 №243-о, відповідач, як центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначив порядок роботи державних службовців та працівників структурних територіальних органів, які входять до апарату ДПС.

Відповідно до підпунктів 4.4., 4.6 пункту 4 вказаного наказу дозволено працівникам Державної податкової служби України та її територіальних органів у яких встановлено простій не перебувати за основним місцем роботи до закінчення простою; збережено у межах кошторису середній заробіток для працівників, які підпадають під дію простою.

Наказом Державної податкової служби України від 16.03.2022 №263-о «Про внесення змін до наказу ДПС від 24.02.2022 №243-о» у зв`язку із службовою необхідністю, а також з метою забезпечення дотримання принципів законності, рівності, ефективності, упередження будь-яких проявів необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг, а також відповідно до Закону України «Про оплату праці» підпункт 4.6 пункту 4 наказу Державної податкової служби України від 24.02.2022 №243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» викладено в наступній редакції:

« 4.6 забезпечити в межах кошторису для працівників, які підпадають під дію простою виплати посадового окладу, надбавок за вислугу років на державній службі та ранг державного службовця».

Наказом Державної податкової служби України від 08.09.2022 №1277-о «Про внесення змін до деяких наказів ДПС» на виконання доручення в.о. Голови Державної податкової служби України від 05.08.2022 №107-д (10) до доповідної записки Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку від 05.08.2022 №385/99-00-10-04-01-13 та відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 №221 «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану» внесено зміни в наказ Державної податкової служби України від 24.02.2022 №243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» (зі змінами) виклавши підпункт 4.6 пункту 4 в такій редакції:

« 4.6 встановити з 01.08.2022 у межах кошторису апарату ДПС оплату праці в розмірі двох третин посадового окладу для працівників апарату ДПС, які знаходяться в простої».

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом та дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Відповідно, у разі виконання працівником роботи, визначено трудовим договором, закон передбачає обов`язок оплачувати таку роботу згідно з визначеним трудовим договором умови.

Згідно ст. 1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці та Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці (ч.ч. 1, 3 ст. 3 Закону №108/95-ВР).

За ст. 12 Закону №108/95-ВР норми оплати праці, зокрема, за час простою, який мав місце не з вини працівника, встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України та норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5 вбачається, що оплата простою не з вини працівника віднесена до гарантійних і компенсаційних виплат фонду додаткової заробітної плати як оплата за невідпрацьований час (пп. 2.2.12 п. 2 розділу ІІ).

За ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 № 221 «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану» надано право керівникам державних органів, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні в межах фонду заробітної плати, передбаченого у кошторисі, самостійно визначати розмір оплати часу простою працівників, але не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові тарифного розряду (посадового окладу) та рекомендовано керівникам органів місцевого самоврядування застосовувати положення пункту 1 цієї постанови та здійснювати його виконання в межах фондів заробітної плати, передбачених у кошторисах відповідних органів, підприємств, установ та організацій.

Судом встановлено, що в даній справі визначена оплата праці працівникам наказом ДПС України від 08.09.2022 №1277-о «Про внесення змін до деяких наказів ДПС», на підставі якого внесено зміни в наказ Державної податкової служби України від 24.02.2022 №243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» (зі змінами) виклавши підпункт 4.6 пункту 4 та відповідно, з 01.08.2022 в розмірі двох третин посадового окладу, зокрема, ОСОБА_1 , що вбачається із наданих до справи розрахункових листів з березня 2022 року по січень 2023 року.

ОСОБА_1 перебуваючи у простої з 24.02.2022, неодноразово звертався до ДПС України із запитами щодо відкликання його з простою та забезпечення виконання роботодавцем трудового договору, забезпечення несення державної служби та належної оплати праці.

Відкликаний з простою ОСОБА_1 наказом ДПС України від 04.07.2022 №854-о на два дні з 05.07.2022 по 07.07.2022 для виконання службових обов`язків.

Суд зазначає, що наказ ДПС України від 24.02.2022 №243-о «Про встановлення простою у роботі Державної податкової служби України та її територіальних органах» позивач оскаржив до Київського окружного адміністративного суду у справі № 320/190/23 та рішенням суду від 26.05.2023 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, визнано прийнятий ДПС України наказ від 24.02.2022 №243-о правомірним та в межах наявних повноважень.

Також, суд враховує, що у справі № 320/190/23 судом зазначено про те, що 07.03.2022 прийнятою постановою КМУ № 221 «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану», відповідно до якої надано право керівникам державних органів, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні в межах фонду заробітної плати, передбаченого у кошторисі, самостійно визначати розмір оплати часу простою працівників, але не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові тарифного розряду (посадового окладу) (п.1), а також рекомендовано керівникам органів місцевого самоврядування застосовувати положення пункту 1 цієї постанови та здійснювати його виконання в межах фондів заробітної плати, передбачених у кошторисах відповідних органів, підприємств, установ та організацій (п.2), зроблено висновок про те, що встановленням у межах кошторису апарату ДПС оплату праці в розмірі двох третин посадового окладу для працівників апарату ДПС, які знаходяться в простої, Державна податкова служба України діяла в межах чинного законодавства.

Рішення суду у справі № 320/190/23 не набрало законної сили у зв`язку із його оскарженням в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду (ухвала від 16.06.2023 про витребування з Київського окружного адміністративного суду матеріали справи № 320/190/23).

Наказом ДПС від 14.01.2022 № 22 «Про введення в дію Структури апарату ДПС та затвердження Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС» введено в дію нову редакцію Структури апарату ДПС.

Відповідно до підпунктів 4.7.1 та 4.7.2 підпункту 4.7 пункту 4 вказаним наказом Департамент інфраструктури та бухгалтерського обліку реорганізовано шляхом поділу та на його базі утворено Департамент фінансового забезпечення та Департамент інфраструктури та господарського забезпечення.

У Департаменті інфраструктури та господарського забезпечення утворено самостійний відділ мобілізаційної роботи та охорони праці чисельністю 6 штатних одиниць, що відповідає наданому до справи затвердженого наказом ДПС України від 14.01.2022 № 22 Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС України.

З метою забезпечення ефективності функціонування структурних підрозділів апарату ДПС наказом ДПС від 31.05.2022 № 278 «Про внесення змін до наказу ДПС від 14.01.2022 № 22» внесено зміни до організаційної структури та штатної чисельності Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення, зокрема, відділ мобілізаційної роботи та охорони праці реорганізовано у відділ мобілізаційної роботи та цивільного захисту, скоротивши його чисельність на 1 одиницю (підпункт 1.6.4 підпункту 1.6 пункту 1 вказаного наказу).

Відповідно до наданої до справи затвердженої наказом ДПС України від 31.05.2022 №278 Зміни до Організаційної структури та Переліку індексів структурних підрозділів апарату ДПС України, затверджених наказом ДПС від 14.01.2022 № 22, відділ мобілізаційної роботи та цивільного захисту має чисельну штатність 5 осіб.

Відтак, відбулось скорочення посади начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку ДПС внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу.

Відповідач стверджує, що скорочення спірної посади відбулось без скорочення чисельності або штату державних службовців згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Суд погоджується, що в ДПС України відбулись зміни в структурі та штатному розписі державного органу на підставі наказів ДПС України від 14.01.2022 № 22 та від 19.01.2022 №1-ф без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Спірним у цій справі є питання звільнення позивача у період простою та без пропозиції йому рівнозначної посади категорії «Б» за його згодою.

Позивач ОСОБА_1 наполягає на тому, що звільнення відбулось коли він перебував у простої та такі дії ДПС є неправомірними, йому не було запропоновано посаду категорії «Б» які були в наявності у відповідача.

Слід зазначити, що згідно з п. 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено п. 2 такого змісту: « 2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з ч. 2, 3 ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Отже, положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, КЗпП України - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

За ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Як згадано вище, працівники ДПС України, враховуючи Указ Президента від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», ст. 34 КЗпП України та інші, наказом від 24.02.2022 № 243-о встановлено простій у роботі ДПС України та її територіальних органів до закінчення дії обставин, які створюють загрозу життю і здоров`ю працівників, відтак останні з 24.02.2022 перебували у простої та за вказаним наказом (п. 4.4 у період простою дозволено працівникам ДПС України та територіальних органів не перебувати за основним місцем роботи до закінчення простою; залучати до роботи працівників, виключно в разі крайньої необхідності та за умов гарантування безпечних умов роботи (п. 4.5).

З листа ДПС України від 16.12.2022 №1465/ЗПІ/99-00-11-01-03-10 вбачається, що станом на 31.10.2022 кількість працівників апарату ДПС становила 1555 осіб; кількість працівників 65 осіб перебувають у простої згідно наказу ДПС від 24.02.2022 № 243-о та кількість працівників апарату ДПС, яким за рішенням керівника припинено простій щодо працівників у кількості 1414 осіб.

Як наслідок, в умовах воєнного стану ДПС України було оголошено простій, ОСОБА_1 залучався до виконання покладених завдань вказаним вище наказом ДПС на два дні в липні 2022 року щодо роботи з документами ДСК та матеріалами ДСК з позначкою «М».

Те, що позивача ДПС не відкликали з простою за його заявою, не є підставою для визнання незаконним звільнення під час перебування ОСОБА_1 у простої, є діями, прийнятими рішеннями державного органу задля забезпечення життя своїх робітників в умовах введеного в країні воєнного стану, право приймати рішення про відкликання з простою чи залишення посадової особи в стані простою є виключно рішенням суб`єкта владних повноважень та як зазначено вище, конституційні права людини на працю, визначені ст. 43 Конституції України можуть бути обмежені в період воєнного стану.

Щодо звільнення у період простою, суд вважає необхідним відмітити, що чинним законодавством не встановлено заборони розірвання трудового договору за ініціативи роботодавця в період простою, звільнення в період простою, в даному випадку можливо, але в разі дотримання державним органом, керівником усіх умов законодавства щодо порядку такого звільнення, у зв`язку з чим, суд відхиляє позицію позивача щодо неможливості звільнення в період простою із наступною перевіркою судом дотримання відповідачем порядку звільнення ОСОБА_1 з державної служби.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (ч. 3 ст. 40 КЗпП України).

Суд зазначає, що процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення врегульована відповідно положеннями Закону України «Про державну службу» № 889-VIII.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Суд вказує про те, що обов`язково з попередженням про наступне звільнення на підставі ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей державного службовця. Та, зауважує, що нижча посада може бути запропонована робітнику лишу у випадку, коли рівнозначної посади роботодавець не може запропонувати, така відсутня за штатом та у структурі державного органу.

У разі, коли робітнику запроповано посаду, а останній відмовився від неї, такий звільняється за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII.

Посада державної служби це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону (п. 4 ст. 2 Закону № 889-VIII).

У розумінні п. 6 ст. 2 Закону № 889-VIII рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону № 889-VIII посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Частиною 2 ст. 6 Закону № 889-VIII встановлюються такі категорії посад державної служби, зокрема, категорія «Б» - посади:

керівників та заступників керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення;

керівників державної служби у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення;

керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів;

ОСОБА_1 займав керівну посаду - начальник відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України, що відноситься до категорії «Б», що не заперечується відповідачем.

Відповідно до Положення про відділ мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України, затвердженого головою ДПС України 14.01.2021, основними завданнями відділу є забезпечення в межах повноважень ДПС мобілізаційної підготовки, мобілізації та контролю за здійсненням таких заходів; забезпечення цивільного захисту у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску; організація пожежної та техногенної безпеки в ДПС; реалізація повноважень з охорони праці і контроль за цією роботою в ДПС (п. 2.1 розділу 2 Положення).

Відділ відповідно має певні функції та виконує процедури, визначення видів заходів із забезпечення цивільного захисту у сфері управління ДПС, організації пожежної та техногенної безпеки в ДПС, реалізації повноважень з охорони праці і контроль за цією роботою в ДПС, підготовки пропозицій щодо удосконалення законодавчих актів, нормативно правових актів, розробки проектів наказів за видом діяльності, забезпечення розгляду запитів і звернень народних депутатів та інші процедури покладені на виконання даним відділом.

Вказане Положення передбачає також права відділу.

Згідно розділу 4 Положення, керівництво відділу здійснює начальник відділу, який очолює відділ, керівництво діяльністю та організацією роботи відділу відповідно до Регламенту ДПС, Положення про Департамент, положення про відділ; здійснює внутрішній контроль у відділі та має інші визначені Положенням повноваження та функції.

Начальник відділу призначається на посаду та звільняється з посади в установленому порядку Головою ДПС (п. 4.3 Положення).

Згідно посадової інструкції державного службовця за посадою начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України, затвердженої головою ДПС України 02.06.2020, вказана посада має мету організація роботи відділу з метою забезпечення реалізації державної політики з питань мобілізаційної роботи, цивільного захисту, пожежної та техногенної безпеки, охорони праці у сфері діяльності ДПС, забезпечення контролю за здійсненнями таких заходів у територіальних органах.

Посадовою інструкцією відповідно визначені основні посадові обов`язки права, зовнішня службова комунікація.

В пункті 6 посадової інструкції визначено вимоги до компетентності, що включає: ефективність аналізу та висновків: комунікація та взаємодія; уважність до деталей, якісне виконання поставлених завдань; досягнення результатів; стресостійкість; мотивація; доброчесність; відповідальність.

В повідомленні про звільнення від 15.12.2022 з метою виконання вказаних наказів ДПС від 14.01.2022 № 22 та від 19.01.2022 №1-ф та дотримання вимог абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 було запропоновано вакантну посаду відповідно до штатного розпису ДПС:

- головний державний інспектор відділу експлуатації управління капітального будівництва та експлуатації Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення;

- головний державний інспектор відділу планування закупівель ДПС управління закупівель Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення;

- головний державний інспектор відділу планово-аналітичної роботи Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення.

Враховуючи положення ст. 6 Закону № 889-VIII запропоновані позивачу посади головних державних інспекторів відділів відносяться до категорії «В» - інші посади державної служби, не віднесені до категорій «А» і «Б», що є відповідно нижчими посадами по відношенню до посади, яку займав позивач. Відповідач дану обставину не спростовує.

З наданих до справи матеріалів судом встановлено, зокрема, з листа ДПС України від 17.01.2023 № 92/ЗПІ/99-00-11-01-03-10 та додатку щодо Переліку вакантних посад категорії «Б» апарату ДПС України станом на 16.12.2022, а саме наявність такої категорії в апараті у кількості 38 посад, зокрема, серед перелічених категорій є посада заступника директора Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку в Департаменті фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку; а також директор Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення, заступник директора департаменту начальник управління державного майна та ресурсного забезпечення Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення та завідувач сектору охорони праці та пожежної безпеки управління капітального будівництва та експлуатації Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення в Департаменті інфраструктури та господарського забезпечення.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем ДПС України порушено порядок звільнення позивача ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України № 889-VIII який визначений ч. 3 ст. 87 вказаного Закону № 889-VIII, яка передбачає, що суб`єкт призначення або керівник державної служби з попередженням про звільнення має запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, при цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю та судом встановлено наявність рівнозначних посад категорії «Б» які мали бути запропоновані ОСОБА_1 , належних та достатніх доказів щодо відсутності таких на момент звільнення позивача з державної служби відповідачем до суду не надано, та позиція ДПС України спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо тверджень позивача ОСОБА_1 про застосування відповідачем в попередженні про звільнення норму п. 3 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII щодо результатів оцінювання державного службовця, як одну з підстав для його звільнення, суд вказує про необґрунтованість та безпідставність таких тверджень, оскільки останні відсутні у попередженні від 15.12.2022 та спростовані такі в ході розгляду справи.

Відповідач посилаючись на положення ч. 6 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-VIII, постанову Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 «Питання виплати працівників державних органів» вказує, що посади керівник головного управління у складі директорату, керівник управління у складі департаменту, головного управління, служби, зокрема, керівник відділу у складі департаменту, головного управління, служби, самостійного управління належить до підкатегорії «Б3», посада начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку ДПС відноситься до підкатегорії «Б3», та су зазначає, що дані твердження та посилання не змінюють, враховуючи положення Закону № 889-VIII та постанови КМУ № 15 віднесення керівної посади позивача ОСОБА_1 до категорії «Б» та не спростовують пропонування позивачу у повідомленні від 15.12.2022 посад категорії «В» (підкатегорії В1, В2, В3).

Суд враховує наданий до справи лист ДПС України від 02.05.2023 № 760/ЗПІ/99-00-11-001-03-10, в якому вказано про те, що станом на 02.05.2023 кількість працівників апарату ДПС за списком становить 1570 осіб, призначених за строком призначенням на умовах Закону № 389-VІІІ становить 415 осіб, вакантних посад категорії «Б» становить 35 посад, кількість осіб, що перебувають у простої за наказом № 243-о від 24.02.2022 40 осіб, кількість осіб із якими припинено простій 117 осіб, кількість переведених працівників апарату ДПС до введених в дію Структури апарату ДПС наказом № 22 від 14.01.2022 становить 1042 особи, кількість осіб, які знаходяться за попереднім штатним розписом становить 33 особи та вказаний лист не приймається за основу у висновках суду в даній справі, оскільки така інформація складена ДПС станом на 02.05.2023, після звільнення позивача (16.01.2023).

Суд погоджується із відповідачем, що листи/відповіді НАДС, наявні в матеріалах даної справи носять рекомендаційний та інформативний характер, які можуть бути взяті до уваги сторонам конфлікту, не носять за собою зобов`язального характеру їх виконання сторонами, покладення певного обов`язку щодо вчинення певних дій та/або утримання від такого вчинення.

Згідно ст. 89 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно (далі - майно) особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.

Факт передачі справ і майна засвідчується актом, що складається у двох примірниках і підписується уповноваженою особою, керівником служби управління персоналом відповідного державного органу та державним службовцем, який звільняється. Один примірник акта видається державному службовцю, який звільняється, другий примірник або його копія долучається до особової справи цього державного службовця.

У разі якщо через невиконання обов`язку щодо передачі справ і майна створено істотну загрозу публічним інтересам, особа може бути притягнена до відповідальності згідно із законом.

Листом ДПС України від 16.01.2023 №1299/6/99-00-11-01-01-06 ОСОБА_1 запропоновано за наслідками звільнення, повідомити Департамент з-а вказаним номером телефону про час прибуття до ДПС та отримання трудової книжки, а також, в разі неможливості прибуття особисто, надати згоду на відправлення трудової книжки поштою. Також, вказаним листом зазначено про необхідність подання обхідного листа, акту прийому передачі справ та майна та здати службове посвідчення.

ОСОБА_1 вказує про неможливість виконання ним ст. 89 Закону України «Про державну службу» щодо прибуття до ДПС, оскільки йому не надають доступ до службового місця та суд вважає, що такі дії в умовах воєнного стану мають бути врегульовані між сторонами, саме роботодавцем та працівником, з урахуванням положень чинного законодавства та задля забезпечення збереження роботодавцем життя його працівника. ОСОБА_1 було запропоновано певні варіанти поведінки не врахування яких не є наслідками порушення роботодавцем порядку проведення процедури звільнення із робітником.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частина 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні з оцінкою належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Відповідно, суд робить висновок про протиправність дій ДПС України під час звільнення ОСОБА_1 з державної служби за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України № 889-VIII у зв`язку із порушенням ч. 3 ст. 87 вказаного Закону № 889-VIII.

Згідно з ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Задля забезпечення належного захисту встановлених порушених прав позивача ОСОБА_1 , суд вважає необхідним визнати протиправним та скасувати спірний наказ ДПС України №38-о від 16.01.2023, оскільки дії та рішення суб`єкта владних повноважень не відповідають положенням ч. 2 ст. 2 КАС України.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Державної податкової служби України вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, яка на думку ОСОБА_1 складає 74 946,52 грн., з врахуванням вже виплачених двох посадових окладів у сумі 26900,00 грн. суд зазначає, що згідно п. 4 ст. 87 Закону України «Про держану службу» у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

У листі ДПС від 27.01.2023 №151/ЗПІ/99-00-10-04-01-10 вказано про те, що середня заробітна плата визначена виходячи за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата та якщо працівник у вказаних останніх двох місяцях не працював середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці та якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (положення розділу ІІ Порядку №100).

Середньодобовий заробіток ОСОБА_1 визначено у сумі 611,364 грн. (13450,00 грн. (середньомісячна заробітна плата) х 2/44 дні (відпрацьовані дні) та сума вихідної допомоги обрахована у вигляді 611,364 грн. х 22 дні (середньомісячна планова норма робочих днів за листопад та грудень 2022 року) х 2 = 26900,00 грн.

Вказаним вище наказом № 38-о від 16.01.2023 в п. 2.2 зазначено по виплату ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат та 19.01.2023 ОСОБА_1 була виплачена вихідна допомога у розмірі 26 900,00 грн., що підтверджується розрахунковим листом за січень 2023 року.

Суд не вбачає порушень з боку відповідача щодо нарахованої вихідної допомоги за наслідками звільнення з державної служби та зазначає, що в даній справі не є спірним щодо розміру нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 під час простою, такі вимоги позивача в даній справі є передчасними, оскільки у згаданій вище справі № 320/190/23 ОСОБА_1 саме оскаржує недоотриманий на його позицію заробіток за час оголошеного простою, вказує про невірний обрахунок його заробітку та розраховує останній згідно абз. 3 ст. 113 КЗпП України у сумі 37 473,26 грн. за показниками отриманого доходу до подій оголошеного простою на службі, тому в даній частині вимог суд відмовляє.

Щодо вимоги позивача про поновлення на посаді з якої звільнено або на іншій рівнозначній посаді, суд зазначає слідуюче.

Згідно ч. 6 ст. 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Про необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення її порушених прав йдеться і в рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11). У цьому рішенні звертається увага на те, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд звертає увагу, що визнання протиправним та скасування акта індивідуальної дії (розпорядження про звільнення) має наслідком його недійсність з моменту прийняття. Тобто такий акт індивідуальної дії від моменту прийняття не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його скасуванням.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній посаді.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладених у постановах від 31.05.2021 у справі № 840/3202/18, від 06.07.2021 у справі № 640/3456/20, від 06.07.2021 у справі № 640/1627/20.

Враховуючи наведене, належним способом відновлення порушеного права позивача ОСОБА_1 буде зобов`язання відповідача поновити його на попередній роботі на займаній посаді та за таких обставин, враховуючи скасування судом наказу ДПС України від 16.01.2023 № 38-о про звільнення ОСОБА_1 , він підлягає поновленню на попередній роботі на посаді - начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України з 16 січня 2023 року.

Врахована позиція позивача ОСОБА_1 щодо поновлення його на роботі в разі відсутності можливості поновлення на посаді, яку він займав на момент звільнення - на іншій рівнозначній посаді відповідно до його кваліфікації та професійної компетентності в цьому державному органі, суд вважає вказані вимоги такими, що не відповідають приписам статті 235 КЗпП України та є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця, що узгоджується із висновками Верховного Суду України викладені в постанові від 16.10.2012 у справі №21-267а12.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 9 ст. 235 КЗпП України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне звернути рішення до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 просить суд стягнути з Державної податкової служби України середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16 січня 2023 року до дня поновлення на роботі.

Позивач визначає середню заробітну плату за один місяць виходячи зі своїх розрахунків, яка на його думку складає 37473,26 грн. та враховуючи вказані вище висновки щодо оскарження розміру нарахованої заробітної плати під час простою на службі у справі № 320/190/23 суд вважає необґрунтованим твердження в даній справі щодо застосування показників позивача для визначення розміру середньомісячного заробітку. Рішення суду від 26.05.2023 у справі № 320/190/23 не набрало законної сили.

Суд зазначає, що середній заробіток визначається відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці» (із змінами і доповненнями) за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

З урахуванням норм абз. 3 п. 2 Порядку №100 середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Згідно п. 2 розділу ІІ Порядку №100 час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану (абзац шостий пункту 2 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 486 (486-2022-п ) від 26.04.2022).

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. Для працівників з відрядною оплатою праці в разі відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може замінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду.

В силу пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

За змістом абзацу 2 пункту 8 Порядку № 100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним застосувати показники заробітної плати позивача, яка йому нараховувалась до винесення наказу про оголошенння простою, оскільки середня заробітна плата береться із розрахунку саме відпрацьованих робочих днів, а в період простою позивачу здійснювались нарахування заробітної плати 2/3 від окладу згідно наказу № 243-о від 24.02.2022 та ст. 34 КЗпП України.

Суд враховує, що у грудні 2021 року та січні 2022 року позивач перебував у відпустці, проти чого не заперечує позивач та відповідач.

Оскаржуваний наказ, яким позивача звільнено з займаної посади, реалізовано 17.01.2023 (перший робочий день після звільнення позивача) та поновлено на посаді рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11.07.2023.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача проводиться відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 за період з 17.01.2023 по 11.07.2023 включно.

Матеріали справи містять довідку ДПС від 19.06.2023 №134 про заробітну плату, відповідно до якої нарахована заробітна плата за 7 відпрацьованих днів (грудень 2021 року - січень 2022 року) складає 9425,07 грн., середньомісячна заробітна плата за період з грудня 2021 року по січень 2022 року становить 27602,02 грн. із розрахунку середньоденної заробітної плати 1346,44 грн.

Відтак, кількість робочих днів склала 7 у січні 2022 року.

При цьому суд враховує положення ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються, серед іншого, норми ст. 73 КЗпП України, якою, у свою чергу, визначені святкові і неробочі дні.

Таким чином, період вимушеного прогулу позивача з 17.01.2023 (перший робочий день після звільнення позивача) по 11.07.2023 року (день ухвалення судом рішення про поновлення позивача на посаді та відновлення державної служби) складає 126 робочих днів.

Отже, сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу становить 169 651,44 грн. (1346,44 грн. х 126 робочих днів). При цьому з вказаної суми відповідачем має бути відраховано податки та обов`язкові платежі.

Крім того, згідно з пунктом 2 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відтак, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню. При цьому, сума стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць становить 29 621,68 грн. (1346,44 грн. (середньоденна заробітна плата) х 22 р.д. (середньоарифметична кількість робочих днів у місяці)).

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд частково задовольняє позовні вимоги позивача.

Питання щодо відшкодування судових витрат судом вирішенню не підлягає за наявності обставин звільнення позивача від сплати судового збору за ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та відсутності заявлених по справі інших понесених позивачем та відповідачем витрат.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Державної податкової служби України щодо припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України, 16 січня 2023 року у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Державної податкової служби України без скорочення чисельності та штату державних службовців.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової служби України від 16.01.2023 № 38-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України з 16 січня 2023 року.

5. Стягнути з Державної податкової служби України (, Львівська площа, будинок 8, м. Київ, 04053) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ; фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.01.2023 по 11.07.2023 у розмірі 169 651,44 грн. (сто шістдесят дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят одну гривню 44 копійок).

6. В решті вимог відмовити.

7. Допустити негайне виконання рішення суду в частині:

- поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України з 16 січня 2023 року;

- стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 29 621,68 грн. (двадцять дев`ять тисяч шістсот двадцять одна гривні 68 копійок), з якої мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 17 липня 2023 р.