Справа № 300/5312/22
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2023-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/5312/22 пров. № А/857/6528/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

за участі секретаря судового засідання Ханащак С.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року (судді Микитин Н.М., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Івано-Франківськ) у справі №300/5312/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Державної служби України з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 20.12.2022 звернувся в суд з позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Державної служби України з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ №257-к від 07.12.2022, поновити його на посаді начальника головного державного інспектора відділу нагляду на виробництві і на об`єктах підвищеної небезпеки з 08.12.2022, стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 по дату ухвалення рішення у справі, стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на його користь моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн., стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вказує, що перед звільненням роботодавець мав пересвідчитися у неможливості переведення працівника на рівнозначну чи нижчу вакантну посаду і лише після цього вживати заходи щодо звільнення, проте при звільненні ОСОБА_1 не запропоновано вакантні посади у державному органі, до якого перейшли повноваження Управління Держпраці в області, а тому таке звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства. Відтак, на думку позивача спірний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а його слід поновити на раніше займаній посаді та сплатити на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі заперечують проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просять оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Представник позивача Булавинець М.М. подав клопотання про долучення доказів а саме постанови Верховного Суду від 31.05.2023 у справі №640/4922/20, а також письмові докази, які підтверджують виконання органами Держпраці пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», яким Державній службі з питань праці було доручено забезпечити передачу майна територіальних органів Державної служби з питань праці, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, міжрегіональним територіальним органам Державної служби з питань праці, утворених згідно з пунктом 2 цієї постанови.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник Державної служби України з питань праці Сергієнко І.М. в режимі відеоконференції проти апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача Булавинець М.М. в режимі відеоконференції апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що наказом від 10.06.2015 №28-к ОСОБА_1 призначено на посаду головного державного інспектора відділу нагляду на виробництві і на об`єктах підвищеної небезпеки Управління Держпраці в Івано-Франківській області за переведенням з Територіального управління Держгірпромнагляду в Івано-Франківській області (а.с.49).

Згідно наказу від 01.07.2016 №160-к позивача переведено на посаду головного державного інспектора відділу нагляду в нафтогазовому комплексі та гірничорудній промисловості Управління Держпраці в Івано-Франківській області (а.с.50).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» прийнято рішення про ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1. В переліку територіальних органів Державної служби з питань праці, що ліквідуються, наявне і Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (зі змінами), Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 (зі змінами), та на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», Державною службою України з питань праці видано наказ №22 від 17.01.2022 «Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області», згідно з яким наказано ліквідувати як юридичну особу публічного права Управління Держпраці в Івано-Франківській області (), утворити комісію з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області, та призначити Головою комісії з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області Смагу Романа Ігоровича, виконуючого обов`язки начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області (а.с.53).

Наказом Державної служби України з питань праці від 30.11.2022 №219 «Про внесення змін до наказу Держпраці від 17.01.2022 №22» пункт 3 наказу Держпраці від 17.01.2022 №22 «Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області» викладено у такій редакції: призначено головою комісії Тиченка Максима Олександровича, заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с.47).

Згідно попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 вбачається, що у зв`язку із ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», наказу №22 від 17.01.2022 «Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області» наказу №70-Д від 21.01.2022 «Про затвердження плану заходів з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області», позивача попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади, відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», яке відбудеться не раніше ніж за 30 календарних днів з моменту ознайомлення з попередженням (а.с.51).

Наказом Держпраці від 23.09.2022 №166 «Про утворення Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці» утворено як юридичну особу публічного права Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (а.с.54).

Державною службою з питань праці видано наказ від 02.12.2022 №230 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій», яким вирішено погодитися із пропозицією Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Держпраці від 23.09.2022 №172 та іншими нормативно-правовими актами з 05.12.2022. Цим же наказом визначено Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області, Управлінню Держпраці у Тернопільській області та Управлінню Держпраці у Чернівецькій області припинити з 05.12.2022 здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах (а.с.55).

Наказом Управління Держпраці в Івано-Франківській області №257-к від 07.12.2022 ОСОБА_1 , 07.12.2022 звільнено з посади головного державного інспектора відділу нагляду в нафтогазовому комплексі та гірничорудній промисловості у зв`язку з ліквідацією державного органу, відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (а.с.52).

Вважаючи наказ про своє звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області та відповідно звільнення позивача на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у суб`єкта призначення або керівника державної служби не виникало обов`язку щодо надання позивачу пропозицій щодо зайняття іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Відповідачі не порушили вимоги чинного законодавства України під час звільнення позивача з посади та вчинили усіх необхідних дій стосовно попередження про майбутнє звільнення, тому звільнення позивача з посади здійснено відповідно до вимог чинного законодавства України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов таких висновків із неповним з`ясуванням усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та з частковим порушенням норм матеріального права.

Так, враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначено Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон України «Про державну службу», у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Частиною 4 статті 87 Закону України «Про державну службу» встановлено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Відповідно до частини 5 статті 87 Закону України «Про державну службу», наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Судом встановлено, що згідно постанови Кабінету Міністрів України №14 від 12.01.2022 та наказу Державної служби з питань праці №22 від 17.01.2022 вирішено ліквідувати Управління Держпраці в Івано-Франківській області та утворити юридичну особу публічного права - Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Наказом Державної служби з питань праці від 02.12.2022 за №230 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій» вирішено погодитись із пропозицією Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 02.12.2022 щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Державної служби з питань праці від 23.09.2022 №172 та іншими нормативно-правовими актами і визначено припинити Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області з 05.12.2022 здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

Предметом спору у справі є звільнення державного службовця ОСОБА_1 із займаної ним посади головного державного інспектора відділу нагляду в нафтогазовому комплексі та гірничорудній промисловості Управління Держпраці в Івано-Франківській області, з посади державної служби категорії «Б», з 07.12.2022.

Підстава звільнення - пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» - у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Підставою для прийняття Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області рішення про звільнення позивача, реалізованого оскаржуваним наказом, слугувала постанова Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», якою постановлено ліквідувати, зокрема Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи позовні вимоги, у вказаній справі слід надати належну правову оцінку обставинам ліквідації державного органу - Управління Держпраці в Івано-Франківській області як юридичної особи публічного права.

Так, ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції (постанова Верховного Суду у від 12 червня 2018 року у справі №2а-23895/09/1270).

Верховний Суд у подібних за змістом правовідносинах вже вирішував питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи: ліквідація чи реорганізація (приміром, у постановах від 22 квітня 2021 року у справі №440/395/20, від 17 червня 2021 року у справі №240/455/20).

Відповідаючи на це питання, Верховний Суд виходив з того, що особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

На підставі викладеного Верховний Суд у наведених справах дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Підґрунтям такого підходу є правова позиція Верховного Суду України, сформована у постановах від 17 жовтня 2011 року у справі №21-237а11, від 04 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справа №21-484а14, від 19 січня 2016 року у справі №810/1783/13-а, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію.

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Ця позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/25887/15, від 17 липня 2019 року у справі № 820/2932/16, від 26 травня 2021 року у справі № 140/90/20, від 31 травня 2023 року у справі №640/4922/20.

Колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» (далі - Постанова №14), вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1.

Згідно з пунктом 2 Постанови №14, вирішено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2.

Відповідно до пункту 3 Постанови №14, установлено, що: 1) територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій; 2) здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці; 3) міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області, Управління Держпраці у Чернівецькій області.

На підставі викладеного, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію щодо вирішення питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи, аналізу змісту Постанови Кабінету Міністрів України №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», наказу Державної служби України з питань праці «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій» №230 від 02.12.2022 року, колегія суддів констатує, що внаслідок реалізації приписів Постанови №14 мала місце реорганізація Управління Держпраці в Івано-Франківській області як юридичної особи публічного права із передачею її функцій новоствореному органу - Південно-Західному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці, оскільки не відбулось відмови держави від виконання завдань та функцій Управління Держпраці в Івано-Франківській області, позаяк фактично виконання таких функцій було покладено на Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

З наведеного слідує, що до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці перейшли функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідній сфері, що виконувалися Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи та положення статті 104 Цивільного кодексу України, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що на підставі приведених вище розпорядчих актів фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіального органу Держпраці - Управління Держпраці в Івано-Франківській області як юридичної особи публічного права шляхом покладення виконання завдань і функцій Управління Держпраці на Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці та припинення діяльності відповідача.

Що стосуються дотримання процедури звільнення позивача із займаної посади, то колегія суддів враховує, що відповідно до частини 5 статті 22 і пункту 2 частини 1 статті 41 Закону України «Про державну службу» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року №117-IX), у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

З наведеного видно, що частина 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23 лютого 2021 року №1285-IX, передбачала обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону пропонувати державному службовцю відповідну посаду.

Таким чином, зважаючи на те, що наказ про звільнення позивача був реалізований в період дії частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23 лютого 2021 року №1285-IX, а також ураховуючи, що звільнення фактично відбулося на підставі реорганізації, а не ліквідації органу, апеляційний суд зазначає, що в межах спірних правовідносин у Управління Держпраці в Івано-Франківській області був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції позивачу вакантних інших рівнозначних посад державної служби або, як виняток, нижчих посад державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому суд звертає увагу, що згідно з положеннями частини 5 статті 22 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній станом на дату звільнення позивача) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Ураховуючи вказане, колегія суддів зазначає, що положення частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23 лютого 2021 року №1285-IX, у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону, зокрема і статті 22, треба розуміти так, що в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення державного службовця у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести.

Разом з тим, приписи частини 5 статті 22 Закону України «Про державну службу» дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.

Слід зазначити, що обсяг з`ясованих в цій справі обставин справи дозволяє суду дійти висновку, що позивачу, перед тим, як видати оскаржуваний наказ, не пропонували рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому, обставин щодо відсутності можливості запропонувати позивачу відповідні посади в цій справі не встановлено.

За таких обставин та наведеного вище правового врегулювання слід констатувати, що недотримання відповідачем наведених вимог Закону України «Про державну службу», зокрема частини 3 статті 87, що проявилося у невиконанні зобов`язання щодо пропонування позивачу вакантних посад державної служби в державному органі, якому передаються повноваження та функції Державної служби з питань праці, є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, яке впливає на остаточний її результат, яким - в контексті цієї справи - є спірний наказ про звільнення. Впливає у тому значенні, що цей наказ не відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, відповідно є протиправним.

Правовий висновок щодо питання застосування частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23 лютого 2021 року №1285-IX, у системному зв`язку з положеннями частини 5 статті 22 Закону України «Про державну службу» висловлено Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2022 року у справі №640/15797/21 та від 05 квітня 2023 року у справі №640/12871/21, який підлягає застосуванню у цій справі.

На підставі встановлених у справі фактичних обставин та приведеного правового регулювання колегія суддів приходить до висновку щодо визнання протиправним оскаржуваного наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 №257-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та наявності підстав для його скасування.

Згідно із статтею 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України), у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235, статті 240-1 КЗпП України, тому встановивши, що звільнення відбулось із порушенням встановленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Вважаючи на те, що звільнення позивача відбулось із порушенням процедури звільнення, позивач, в силу вимог частини 1 статті 235 КЗпП України підлягає поновленню на попередній роботі, а саме, на посаді головного державного інспектора відділу нагляду в нафтогазовому комплексі та гірничорудній промисловості Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 08.12.2022.

Отже, являються обґрунтованими доводи апелянта (позивача) в частині щодо протиправності звільнення позивача з посади з 08.12.2022.

Поновлюючи позивача на посаді, суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно абзацу 3 пункту 3 Порядку №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наявної у матеріалах справи довідки Управління Держпраці в Івано-Франківській області №62 від 05.01.2023 видно, що середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 531 грн. 47 коп., а середньомісячна 11426 грн. 60 коп. (а.с. 48).

Оскільки день звільнення позивача (07.12.2022) є останнім днем його роботи, період вимушеного прогулу, що підлягає оплаті це період з 08.12.2022 по день ухвалення судом рішення про поновлення на посаді позивача 04.07.2023, де кількість робочих днів становить 149 при п`ятиденному робочому тижні з урахуванням того, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статей 71-73 КЗпП (святкові і неробочі дні).

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, що належить стягненню за період з 08.12.2022 по 04.07.2023 складає 79189,03 грн. (531,47 грн. - середньоденний розмір заробітної плати позивача x 149 робочих днів).

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 79189,03 грн. на користь позивача необхідно здійснити з Управління Держпраці в Івано-Франківській області, як органу, де проводилось нарахування і виплачувалась заробітна плата позивачу в період проходження публічної служби і який видав незаконний наказ про звільнення позивача з посади.

Що стосується вирішення позовної вимоги про стягнення з Управління Держпраці в Івано-Франківській області в користь позивача моральної шкоди у розмірі 25000 грн., суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

При вирішенні питання про наявність підстав відшкодування моральної шкоди позивачу суд виходить з того, що з боку роботодавця мало місце протиправне порушення трудових прав позивача неправомірним звільненням.

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій суб`єкта владних повноважень. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень не завжди викликають негативні емоції.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами перенесення страждання і приниження внаслідок протиправних дій роботодавця як суб`єкта владних повноважень, а тому у вказаній частині позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Судом апеляційної інстанції також враховується, що згідно із пунктом 41 висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме: визнання протиправним і скасування наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 №257-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлення позивача на посаді головного державного інспектора відділу нагляду в нафтогазовому комплексі та гірничорудній промисловості Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 08.12.2022; стягнення з на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 79189,03 грн. без відрахування обов`язкових податків та зборів, у задоволенні решта позовних вимог позивача необхідно відмовити.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції згідно приписів статті 317 КАС України підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до статті 244 КАС України, суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 3, 6 статті 139 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розраховуючи пропорційність судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань, колегією суддів враховується, що при поданні позову згідно положень пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а тому матеріали справи не містять доказів понесення позивачем судові витрати в суді першої інстанції за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги позивач судових витрат зі сплати судового збору не поніс.

Крім того, відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частини 2 статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Статтею 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно частини 3 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 КАС України).

Отже, наведеними вище правовими нормами встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Крім цього, колегія суддів враховує, що відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Тобто, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво, та інші види адвокатської діяльності.

Згідно пункту 9 статті 1 цього Закону, представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності є, зокрема: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

Надаючи оцінку наданими суду доказами понесених позивачем витрат на професійну правничу (правову) допомогу в суді першої інстанції, колегією суддів враховується, що між позивачем та адвокатським бюро «Назар Ридай і партнери» 19.12.2022 укладено договір про надання правової допомоги №16-12/22-7, яким передбачено, що за результатами надання Адвокатським бюро послуг з правової допомоги складається та підписується акт наданих послуг (виконаних робіт), в якому зазначається перелік наданих послуг, їх обсяг, вартість та загальна сума (а.с. 20-21).

Згідно копії акта прийому-передачі наданих послуг (виконання робіт) по Договору про надання правової допомоги №16-12/22-7 від 19.12.2022 року, за участі ОСОБА_1 як Клієнта з однієї сторони та Адвокатського бюро «Назар Ридай і партнери» з другої сторони, про наступне: Адвокатське об`єднання передає, а Клієнт приймає належним чином надані послуги (виконані роботи) за звернення з позовною заявою до Івано-Франківського окружного адміністративного суду: вид наданої правничої допомоги, інші судові витрати - надання усної консультації стосовно роз`яснення юридичних наслідків розгляду судовим органом позовної заяви, роз`яснення підстав та порядку оскарження судового рішення в апеляційному порядку, роз`яснення наслідків набрання судовим рішенням законної сили, роз`яснення порядку виконання судового рішення, обрання правової позиції в інтересах Клієнта, кількість годин, витрачених на надання правничої допомоги 1 год., дата надання правової допомоги - 19.12.2022, вартість 1000 грн; вид наданої правничої допомоги, інші судові витрати - Підготовка позовної заяви: аналіз законодавства, що регулює правовідносини між сторонами, обрання правової позиції, аналіз судової практики з аналогічних правовідносин, кількість годин, витрачених на надання правничої допомоги 3 год., дата надання правової допомоги - 19.12.2022, вартість 4000 грн. Всього 5000 грн..

В матеріалах справи наявна копія банківської квитанції №0.0..1 від 20.12.2022, якою підтверджується сплачення ОСОБА_1 коштів одержувачу АБ «Назар Ридай і партнери» у розмірі 5000,00 грн..

Надаючи оцінку наданим доказам щодо понесених позивачем витрат на надану правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5000,00 грн, колегія суддів зауважує, що такий розмір не є у вказаному обсязі співмірним та обґрунтованим зі складністю справи та виконаних адвокатами робіт (наданих послуг), а являється завищеною, оскільки предмет спору в даній справі не є складним та не потребував вивчення великого обсягу фактичних даних. Крім того, матеріали справи не містять детального опису виконаних робіт, затраченого часу щодо надання стороні позивача професійної правничої допомоги.

Водночас, взявши до уваги принцип співмірності, заяву відповідача, у якій викладено заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу, напрацьовану правову позицію щодо аналогічних правовідносин, а також виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частиною 9 статті 139 КАС України, колегія суддів вважає, що обсяг наданої стороні позивача професійної правничої допомоги у вказаній справі складає 3000 грн, із затраченим часом не більше трьох годин по 1000 грн за годину (послуги, а саме, надання усної консультації стосовно роз`яснення юридичних наслідків розгляду судовим органом позовної заяви, роз`яснення підстав та порядку оскарження судового рішення в апеляційному порядку, роз`яснення наслідків набрання судовим рішенням законної сили, роз`яснення порядку виконання судового рішення, обрання правової позиції в інтересах Клієнта охоплюється підготовкою позовної заяви з витратою кількості годин на надання правничої допомоги не більше трьох, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), співмірності із складністю справи та обсягу виконаних адвокатом робіт.

З врахуванням встановленого та наведених правових норм колегія суддів вважає, що фактична вартість витрат позивача на професійну правничу (правову) допомогу складає підтверджений розмір у 3000 грн. в суді першої інстанції і такий розмір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року у справі №300/5312/22 скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Державної служби України з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 №257-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу нагляду в нафтогазовому комплексі та гірничорудній промисловості Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 08.12.2022.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Василіянок, 62а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 по 04.07.2023 в розмірі 79189 (сімдесят дев`ять тисяч сто вісімдесят дев`ять) гривні 03 коп. (без відрахування податків, зборів та обов`язкових платежів) та витрати на правничу допомогу в сумі 3000 (три тисячі) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 11.07.2023