Справа № 520/18244/2020
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

13 липня 2023 року

м. Київ

справа № 520/18244/2020

адміністративне провадження № К/990/24159/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 9 вересня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року у справі №520/18244/20 за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати неправомірною бездіяльність Харківської обласної прокуратури (до 11 вересня 2020 року - прокуратури Харківської області) в частині невиплати йому вихідної допомоги при звільненні 5 травня 2020 року в розумінні 30345,17 грн середнього місячного заробітку;

- стягнути з Харківської обласної прокуратури на його користь вихідну допомогу в зв`язку із звільненням з органів прокуратури у розмірі 30345,17 грн середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, з відрахуванням необхідних податків та зборів;

- стягнути з Харківської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі: 1445,008250 грн за кожен день затримки розрахунку починаючи з 5 травня 2020 року до дня постановлення судового рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 9 вересня 2021 року позов задоволено частково:

- визнано неправомірною бездіяльність Харківської обласної прокуратури (до 11 вересня 2020 року - прокуратури Харківської області) в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні 5 травня 2020 року в розмірі: 30345,17 грн середнього місячного заробітку;

- стягнуто з Харківської обласної прокуратури (вул. Богдана Хмельницького, 4, м. Харків, 61001, ЄДРПУ 02910108) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) вихідну допомогу в зв`язку із звільненням з органів прокуратури у розмірі 30345,17 грн середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, з відрахуванням необхідних податків та зборів;

- зобов`язано Харківську обласну прокуратуру (вул. Богдана Хмельницького, 4, м. Харків, 61001, ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі: 1445.008250 грн за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 5 травня 2020 року до дня фактичної виплати вихідної допомоги при звільненні;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі: 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 9 вересня 2021 року змінено, шляхом викладення абзацу 4 резолютивної частини наступним чином:

стягнути з Харківської обласної прокуратуру (вул. Богдана Хмельницького, 4, м. Харків, 61001, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні 50494 (п`ятдесят тисяч чотириста дев`яносто чотири) гривні 36 копійок за період з 6 травня 2020 року до 9 вересня 2021 року з відрахуванням обов`язкових податків, зборів, платежів.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Харківська обласна прокуратура вдруге звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 6 липня 2023 року засобами поштового зв`язку.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 9 вересня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року у справі №520/18244/20 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційній скарзі зазначаються підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, Верховний Суд зазначає наступне.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували положення статей 116, 117, 235 КЗпП України без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у справах №280/880/21, №686/20491/18, №755/12623/19, а саме щодо неможливості одночасного застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійного стягнення середнього заробітку.

Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається норма права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду із зазначенням дати її прийняття та номеру справи; обґрунтування подібності правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

Як вбачається із оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанції не застосовували статтю 235 КЗпП України, а тому обґрунтування скаржника, щодо помилковості застосування зазначеної норми є безпідставними.

Окрім цього, Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

В даному випадку не можна визнати подібними правовідносини у цій справі та у справах, вказані позивачем, оскільки:

у справі №280/880/21 було сформовано висновок щодо застосування статей 117, 235 КЗпП України, а саме щодо подвійного стягнення середнього заробітку, за умови наявності раніше ухваленого рішення суду щодо скасування наказу про звільнення працівника, поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, натомість у цій справі відсутнє рішення суду щодо скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

у справі №686/20491/18 предметом розгляду справи було стягнення компенсації за вимушений прогул через невчасне повернення трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто висновки щодо застосування статей 117, 235 КЗпП України сформовані за різних фактичних обставин справи;

у справі №755/12683/19 також сформовано висновок щодо застосування статей 117, 235 КЗпП України, а саме щодо неможливості подвійного стягнення середнього заробітку за умови наявності рішення про скасування наказу про звільнення та поновлення працівника на роботі.

Отже, наведені у касаційні скарзі висновки Верховного Суду не є релевантними до застосування у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

У касаційній скарзі, скаржник посилаючись на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що необхідність у відступленні від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах №№ 560/3971/19, 380/1662/20, 260/1890/19, 640/23379/19, 640/8451/20, 420/4581/20, 640/25354/19, 320/2449/20, 440/3166/20 та застосованих судом першої та апеляційної інстанцій, передусім викликано змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №1554-ІХ від 15 червня 2021 року, оскільки до пункту 19 Закону №113-ІХ виключено таку підставу звільнення, як пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та унаслідок викладеного, прокурорів місцевих прокуратур, які неуспішно пройшли атестацію, звільнено з посад та з органів прокуратури вже на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ Закону №113-ІХ, тому ця категорія прокурорів була позбавлена права стягнення вихідної допомоги, так як статтями 40, 44 КЗпП України це не передбачено.

Суд звертає увагу на те, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України у касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Так, відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).

Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи. Сама ж по собі вмотивованість такого клопотання скаржника оцінюється судом касаційної інстанції при застосуванні наведеного процесуального фільтру під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Проте, скаржником не зазначено належного обґрунтування необхідності відступлення від правового висновку, застосованого до спірних правовідносин, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, у касаційній скарзі відсутні доводи на спростування мотивів, з яких виходив суд апеляційної інстанції, а інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів та незгоди з висновком судів попередніх інстанції. Скаржник лише наводить низку нормативно-правових актів щодо проходження прокурорами атестації, без належної аргументації щодо їхнього неправильного застосування судом апеляційної інстанції у цій справі у системному зв`язку з обґрунтуванням доводів відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у справі №560/3971/19.

Суд зауважує, що Верховним Судом сформовано сталу практику щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, зокрема щодо права на виплату вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), викладену, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 11 лютого 2021 року у справі №420/4115/20, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20, від 26 лютого 2021 року у справі №1.380.2019.006923. Підстав відступу від неї у цій справі Суд не знаходить.

Таким чином, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до цитування норм чинного законодавства та переоцінки встановлених судами обставин, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, суд не вирішує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 9 вересня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року у справі №520/18244/20 за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду