Справа № 380/6083/23
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/6083/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (Відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (Відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25 січня 2023 року № 06 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723 «Про державну службу», пунктів 10, 12 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889 «Про державну службу» на підставі довідок про складові заробітної плати державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) за № 01-28/1 від 12 січня 2023 року та про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби за № 01-28/2 від 12 січня 2023 року з часу звернення за призначенням такої пенсії, тобто з 20 січня 2023 року;

- стягнути в інтересах ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області Управління застосування пенсійного законодавства відділу з призначення та перерахунку пенсій № 8 6073,60 грн сплачених судових витрат.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058). 20 січня 2023 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон № 889), як державному службовцю, який має стаж державної служби понад 20 років. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25 січня 2023 року № 06, прийнятим за принципом екстериторіальності (далі також оскаржуване рішення), позивачу відмовлено у призначенні такої пенсії, у зв`язку з тим, що його стаж роботи (служби) на посадах державного службовця становить 18 років 10 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Позивач не погоджується із зазначеним рішенням відповідача-1, уважає його протиправним, оскільки з 01 травня 2016 року набрав чинності Закон № 889, яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі Закон № 3723). Після 01 травня 2016 року зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723 лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону № 3723 вік і страховий стаж.

Позивач відзначає, що відповідно до записів у його трудовій книжці він з 02 січня 2010 року по 05 березня 2010 року здійснював наукову діяльність та працював старшим науковим співробітником Інституту аграрної економіки, а з 09 березня 2010 року по 28 вересня 2012 року проректором Харківського аграрного університету. Відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» для осіб, які працюють на посадах, що згідно із законодавством відносяться до посад державного службовця, попередній стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах, зараховується до стажу державної служби незалежно від наявності перерв у роботі. Враховуючи зазначене, періоди роботи позивача на згаданих вище посадах зараховуються до стажу державної служби. Крім цього, у періоди з 01 січня 1984 року по 17 квітня 1998 року, з 15 квітня 1998 року по 01 лютого 2002 року, з 23 квітня 2014 року по 26 травня 2014 року, з 27 травня 2014 року по 26 травня 2015 року позивач працював на інших посадах державного службовця. 06 липня 1994 року позивач прийняв Присягу державного службовця, також присвоєно 11 та 9 ранги державного службовця. При цьому згідно з довідкою про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) № 01-28/1 від 12 січня 2023 року позивачу виплачувалась надбавка за вислугу років в розмірі 50% за стаж державної служби, що становить 21 рік.

Позивач стверджує, що на час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723 мав необхідний страховий стаж, стаж державної служби понад 20 років та досягнув віку 62 роки, тобто пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону № 1058, а відтак ним були дотримані всі умови, необхідні для призначення пенсії державного службовця, визначені Законом № 889.

Також позивач зауважує, що довідки про складові заробітної плати № 01-28/1 від 12 січня 2023 року та № 01-28/2 від 12 січня 2023 року складені за формою, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 17 січня 2017 року № 1-3, видані належним державним органом, їх зміст відображає всі належні складові заробітної плати, з сум якої до того ж сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

З наведеного позивач висновує, що відповідач-1 протиправно відмовив йому у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723, пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889 на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця № 01-28/1 від 12 січня 2023 року та № 01-28/2 від 12 січня 2023 року, а тому адміністративний позов просить задовольнити повністю.

Зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат складає 6073,60 грн, які просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області Управління застосування пенсійного законодавства відділу з призначення та перерахунку пенсій № 8.

Позиція відповідача-1 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-1 вказує, що відповідно до роз`яснення Національного агентства з питань державної служби від 23 липня 2020 року № 104 р/з «Щодо зарахування періодів навчання в аспірантурі, докторантурі до стажу державної служби» стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах, зараховується до стажу державної служби незалежно від наявності перерв у роботі лише для розрахунку надбавки за вислугу років, але не для визначення права на пенсію за Законом України «Про державну службу». Після розгляду всіх наявних документів встановлено, що стаж державної служби позивача становить 18 років 10 місяців, що є недостатнім для переходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». З огляду на викладене у позивача відсутнє право на перехід з пенсії за віком на пенсію державного службовця, а тому відповідач-1 просить у задоволені позову відмовити повністю.

Позиція відповідача-2 викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 вказує, що право на призначення пенсії державного службовця поширюється виключно на осіб, які працювали на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України. Підтвердженням того, що посада віднесена до категорій посад державних службовців є отримання в період роботи рангу державного службовця. За результатами розгляду заяви позивача та з урахуванням долучених ним документів встановлено, що стаж державної служби позивача становить 18 років 10 місяців, що є недостатнім для переходу на пенсію за віком відповідно до вимог Закону України «Про державну службу».

У зв`язку з наведеним у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач-2 просить розгляд справи здійснювати за участю сторін.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 03 квітня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Сторонами у справі не заперечується та обставина, що позивачу призначено пенсію за віком відповідно до Закону № 1058.

Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 01 березня 1975 року (а.с.15-47) позивач у різні періоди трудової діяльності працював, зокрема, на посадах: ведучого спеціаліста відділу організації транспорту Миколаївського районного агропромислового об`єднання; головного інженера-інспектора Держтехнагляду; начальника інспекції «Держтехнагляду»; начальника інспекції, головного державного інспектора по Миколаївському району; заступником начальника облінспекції державного технічного нагляду за станом сільськогосподарських машин Львівської області; начальником інспекції, головним державним інженером інспектором Миколаївського району; заступником голови Миколаївської районної ради; радником відділу по забезпеченню діяльності голови та заступників голови обласної державної адміністрації апарату обласної державної адміністрації із збереженням 9 рангу державного службовця; директором Департаменту агропромислового розвитку Харківської обласної державної адміністрації із присвоєнням 8 рангу державного службовця.

28 квітня 1994 року позивачу присвоєно 11 ранг державного службовця. 07 червня 1994 року позивач прийняв Присягу державного службовця. 12 травня 1998 року позивачу присвоєно 9 ранг державного службовця.

Також відповідно до записів указаної трудової книжки позивача, позивач:

- 02 січня 2010 року: зарахований на посаду старшого наукового співробітника відділу форм господарювання в Інституті аграрної економіки;

- 05 березня 2010 року: звільнений з указаної вище посади;

- 09 березня 2010 року: прийнятий на посаду проректора з економічних питань до проходження за конкурсом Харківського національного аграрного університету ім. В.В. Докучаєва;

- 22 березня 2010 року: прийнятий на 0,25 ставки доцента кафедри економіки підприємництва за сумісництвом;

- 03 травня 2010 року: продовжено термін роботи на займаній посаді на 0,25 ставки доцента за сумісництвом;

- 01 вересня 2010 року: переведений на посаду доцента на 0,25 ставки тієї ж кафедри як сумісника;

- 04 листопада 2010 року: обраний за конкурсом на посаду проректора з економічних і інноваційних питань по 03 листопада 2013 року за контрактом;

- 01 вересня 2011 року; переведений на посаду доцента на 0,5 ставки за сумісництвом тієї ж кафедри;

- 28 вересня 2012 року: звільнений за власним бажанням з посади проректора з науково-педагогічної роботи та з посади доцента на 0,5 ставки.

20 січня 2023 року позивач звернувся із заявою (а.с.50-52) та необхідними документами, перелік яких наведений у розписці-повідомленні (а.с.53), до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про перехід на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25 січня 2023 року № 06 «Про перерахунок пенсії гр. ОСОБА_1 » (а.с.54-55), прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено в задоволенні його заяви від 20 січня 2023 року про перехід з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону № 1058, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з тієї підстави, що відповідно до роз`яснення Національного агентства з питань державної служби від 23 липня 2020 року № 104 р/з «Щодо зарахування періодів навчання в аспірантурі, докторантурі до стажу державної служби» стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах, зараховується до стажу державної служби незалежно від наявності перерв у роботі лише для розрахунку надбавки за вислугу років, але не для визначення права на пенсію за Законом України «Про державну службу». Після розгляду всіх наявних документів встановлено, що стаж державної служби позивача становить 18 років 10 місяців, що є недостатнім для переходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Позивач, не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідача-1, уважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25 січня 2023 року № 06 про відмову в проведенні перерахунку ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Стосовно клопотання відповідача-2, яке зазначене у відзиві на позовну заяву, про розгляд цієї справи за участю сторін суд зазначає таке.

Відповідно до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Разом з тим, відповідно до пункту другого частини першої статті 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до частини другої статті 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Предметом оскарження у цій справі є рішення відповідача-1 про відмову в проведенні перерахунку пенсії позивача відповідно до Закону України «Про державну службу», отже, ця адміністративна справа з урахуванням вимог статті 263 КАС України підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

За таких обставин, зважаючи на предмет позову, характер спірних правовідносин, а також ураховуючи приписи пункту першого частини шостої статті 262 КАС України, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача-2 про розгляд цієї справи за участю сторін є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, визначені Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 8 цього Закону, право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку, чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідно виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 9 Закону № 1058 передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 10 Закону № 1058 встановлено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один з цих видів пенсії за вибором.

Відповідно до частини третьої статті 45 Закону № 1058 переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону № 1058 для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

У разі якщо страховий стаж становить менший період, ніж передбачено абзацом першим цієї частини, враховується заробітна плата (дохід) за фактичний страховий стаж.

Страховий стаж, це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону № 1058).

Із змісту наведених правових норм Закону № 1058 слідує наступне:

- право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку;

- в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати як пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника;

- особі яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один з цих видів пенсії за вибором;

- переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду;

- розрахунок розміру пенсійних виплат згідно із пенсією на яку було переведено особу за її заявою проводиться тільки із заробітної плати (доходу) за періоди страхового стажу, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», який набрав чинності 01 травня 2016 року.

Відповідно до статті 90 цього Закону пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно із підпунктом 1 пункту 2 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10, 12 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723 після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 цього Закону і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 822/524/18, у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 687/545/17.

Суд встановив, що оскаржуваним рішенням відповідач-1 відмовив у переведенні позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з підстав відсутності у позивача необхідного стажу державної служби (20 років), зазначивши, що згідно з поданими документами стаж державної служби позивача становить 18 років 10 місяців.

При цьому як слідує зі змісту оскаржуваного рішення відповідач-1 не зарахував позивачу до стажу державної служби його роботу (службу) на посаді старшого наукового співробітника відділу форм господарювання в Інституті аграрної економіки в період з 02 січня 2010 року по 05 березня 2010 року та на посадах проректора (з економічних і інноваційних питань, науково-педагогічної роботи) та доцента кафедри економіки підприємництва за сумісництвом в Харківському національному аграрному університеті ім. В.В. Докучаєва в період з 09 березня 2010 року по 28 вересня 2012 року, покликаючись на те, що відповідно до роз`яснення Національного агентства з питань державної служби від 23 липня 2020 року № 104 р/з «Щодо зарахування періодів навчання в аспірантурі, докторантурі до стажу державної служби» стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах, зараховується до стажу державної служби незалежно від наявності перерв у роботі лише для розрахунку надбавки за вислугу років, але не для визначення права на пенсію за Законом України «Про державну службу».

Оцінюючи такий аргумент відповідача-1, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Тобто, стаж державної служби за періоди роботи до 01 травня 2016 року обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.

Позаяк спірним у цій справі є стаж державної служби позивача за періоди з 02 січня 2010 року по 05 березня 2010 року на посаді старшого наукового співробітника відділу форм господарювання в Інституті аграрної економіки та з 09 березня 2010 року по 28 вересня 2012 року на посадах проректора (з економічних і інноваційних питань, науково-педагогічної роботи) та доцента кафедри економіки підприємництва за сумісництвом в Харківському національному аграрному університеті ім. В.В. Докучаєва, то для визначення права позивача на зарахування вказаних періодів служби (роботи) до стажу державної служби необхідно ураховувати Порядок обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 (далі Порядок № 283), та додаток до нього, які діяли до 01 травня 2016 року.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 283 обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.

Відповідно до пункту 1 Порядку № 283 цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

За змістом пункту 3 Порядку № 283 до стажу державної служби включається також стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах на посадах, визначених переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2004 р. № 257, незалежно від наявності перерв у роботі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2004 року № 257 затверджено перелік посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» до яких серед іншого віднесено посади: керівника (ректора, президента, начальника тощо); заступника керівника (першого проректора, проректора, першого віце-президента, віце-президента) з науково-педагогічної, наукової роботи; декана; завідуючого кафедрою; професора; доцента; директора бібліотеки; наукового працівника бібліотеки; старшого викладача, викладача, асистента, керівника (завідуючого, начальника, директора), заступника керівника (завідуючого, начальника, директора) наукового підрозділу (інституту, частини, відділу, лабораторії, сектору, бюро, групи); головного наукового співробітника; провідного наукового співробітника; старшого наукового співробітника; наукового співробітника; молодшого наукового співробітника, ученого секретаря.

За встановлених обставин цієї справи та наведених вище положень законодавства суд доходить висновку про те, що спірні періоди служби (роботи) позивача з 02 січня 2010 року по 05 березня 2010 року на посаді старшого наукового співробітника відділу форм господарювання в Інституті аграрної економіки та з 09 березня 2010 року по 28 вересня 2012 року на посадах проректора (з економічних і інноваційних питань, науково-педагогічної роботи) та доцента кафедри економіки підприємництва за сумісництвом в Харківському національному аграрному університеті ім. В.В. Докучаєва підлягають зарахуванню до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723.

Посилання відповідача-1 в оскаржуваному рішенні на роз`яснення Національного агентства з питань державної служби від 23 липня 2020 року № 104 р/з «Щодо зарахування періодів навчання в аспірантурі, докторантурі до стажу державної служби» суд визнає помилковим, оскільки зазначене роз`яснення стосується питання зарахування періодів навчання в аспірантурі, докторантурі до стажу державної служби, а не стажу наукової роботи, набутого в державних установах, організаціях, закладах на посадах, старшого наукового співробітника, проректора та доцента, як це має місце у випадку з позивачем. Більше того, в цьому роз`ясненні зроблено висновок, що періоди навчання на денній формі навчання в аспірантурі та докторантурі в державних закладах до 11 жовтня 2017 року зараховуються до стажу державної служби.

За таких обставин відповідач-1 протиправно не зарахував вищевказані періоди служби (роботи) позивача до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723, з огляду на що дійшов помилкового висновку про те, що стаж державної служби позивача згідно з поданими документами становить 18 років 10 місяців.

Як вже зазначено судом вище, обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723 після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 цього Закону і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889, а саме: щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби.

Суд встановив, що на день звернення до відповідача-2 за пенсією позивач досягнув віку 62 років, тобто пенсійного віку, що відповідає приписам статті 37 Закону № 3723 та має необхідний страховий стає, що пенсійним органом не заперечується.

Стаж державної служби позивача з урахуванням стажу, який не заперечується пенсійним органом (18 років 10 місяців) та з урахуванням спірних періодів служби (роботи) позивача з 02 січня 2010 року по 05 березня 2010 року на посаді старшого наукового співробітника відділу форм господарювання в Інституті аграрної економіки та з 09 березня 2010 року по 28 вересня 2012 року на посадах проректора (з економічних і інноваційних питань, науково-педагогічної роботи) та доцента кафедри економіки підприємництва за сумісництвом в Харківському національному аграрному університеті ім. В.В. Докучаєва, становить більше 20 років.

Наведена обставина також додатково підтверджується довідкою про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) № 01-28/1 від 12 січня 2023 року, згідно з якою позивачу виплачувалась надбавка за вислугу років в розмірі (50%) за стаж державної служби, що становить 21 рік.

За таких обставин за сукупністю умов, про які судом зазначено вище, позивач має право на переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону № 1058, на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Ураховуючи викладене, суд з метою ефективного захисту прав позивача, керуючись частиною 2 статті 9 КАС України, вважає за необхідне відновити порушене відповідачем-1 право позивача на пенсійне забезпечення шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25 січня 2023 року № 06 про відмову в проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Водночас суд звертає увагу на те, що позивачу призначена пенсія за віком відповідно до Закону № 1058, а відтак повторне призначення пенсії є неможливим. З огляду на викладене у задоволенні позовної вимоги в частині призначення пенсії необхідно відмовити.

Зважаючи на викладене, та беручи до уваги те, що позивачу вже призначена пенсія за віком відповідно до Закону № 1058, суд дійшов висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу», пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» з часу звернення за перерахунком такої пенсії, а саме з 20 січня 2023 року.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача-2 призначити позивачу пенсію на підставі довідок про складові заробітної плати державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) за № 01-28/1 від 12 січня 2023 року та про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби за № 01-28/2 від 12 січня 2023 року, суд зазначає наступне.

В межах цього спору лише вирішується питання про наявність підстав для переведення позивача на пенсію за Законом України «Про державну службу». При цьому переведення позивача на пенсію, призначену відповідно до положень Закону України «Про державну службу» відповідач-2 ще не здійснив, і відповідно оцінку вказаним довідкам відповідач-2 не надав. Судовому ж захисту відповідно до статті 5 КАС України підлягають лише порушені права та інтереси особи. При цьому захист права на майбутнє законодавством не передбачений. З огляду на вказане позовні вимоги, заявлені до відповідача-2, у згаданій частині задоволенню не підлягають у зв`язку з їх передчасністю.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача 5000,00 гривень понесених ним витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до правил статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту другого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Суд встановив, що між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Головкою Любомиром Васильовичем (Адвокат) укладено Угоду про надання правової допомоги адвоката від 23 березня 2023 року. За змістом цієї угоди за її виконання Клієнт сплачує Адвокату гонорар в розмірі, що визначається в додатковій угоді на підставі обсягу наданих послуг, що підписується Сторонами.

Згідно з Додатком до Угоди про надання правової допомоги адвоката від 23 березня 2023 року Сторони угоди від 23 березня 2023 року погодили і Клієнт сплатив Адвокату при її підписанні аванс в сумі 5000,00 грн, котрий не підлягає поверненню. В суму авансу включається підготовка, подання та супроводження позовної заяви.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачем (Клієнтом) Адвокату авансу в сумі 5000,00 грн за надану правничу допомогу.

З цього приводу суд враховує, що норма статті 134 КАС України передбачає можливість здійснювати розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають сплаті, тобто, ще не сплачені стороною.

Правова позиція з цього питання викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, у якій Суд заначив про те, що «КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На переконання колегії суддів, зазначені норми (ст.ст. 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції».

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, з аналізу статті 134 КАС України, випливає, що, крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в тому числі неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині п`ятій цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

За таких обставин суд зазначає, що ця справа згідно з положеннями статей 4, 12, 263 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі.

Так, предмет спору у цій справі не є складним та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

Також суд враховує відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, за даними яких мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій (в тому числі й Верховного Суду) з аналогічного предмету спору та аналогічні мотивам тим, що приведені у адміністративному позові позивача, що спрощувало роботу адвоката при підготовці цього адміністративного позову.

Окрім того, відповідно до частини шостої статті 12 КАС України справи про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг відносяться до справ незначної складності.

Зважаючи на вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку представник позивача просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені представником позивача до відшкодування 5000,00 гривень витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідачів становить надмірний тягар для останніх, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

За таких обставин з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних робіт (наданих послуг), зважаючи на часткове задоволення заявленого позову, суд уважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу та покласти на відповідачів понесені позивачем судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції в сумі 1500,00 грн.

Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача 1073,60 грн сплаченого судового збору суд зазначає наступне.

При зверненні з цим позовом до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Оскільки позов містив декілька вимог немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Таким чином, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень, які виступають відповідачами у справі, підлягає сума у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25 січня 2023 року № 06 про відмову в проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу», пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» з часу звернення за перерахунком такої пенсії, а саме з 20 січня 2023 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 536,80 грн сплаченого судового збору та 750,00 грн витрат на правничу допомогу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 536,80 грн сплаченого судового збору та 750,00 грн витрат на правничу допомогу.

В стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 14 липня 2023 року.

Суддя Клименко О.М.