Справа № 420/10799/23
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2023-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., за участю секретаря судового засідання Дробченко К.С., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність щодо залишення без розгляду рапортів та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), з урахуванням уточнених позовних вимог, в якій позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо залишення без розгляду звернення командира 2 відділення 3 взводу 2 роти 2 батальйону морської піходи старшого сержанта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби рапортом від 10.02.2023 року;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення командира 2 відділення 3 взводу 2 роти 2 батальйону морської піхоти старшого сержанта ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дійте віком до 18 років), з направлення його особистої справи до Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеса.

Ухвалою від 15.05.2023 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

26.05.2023 року (вх. № 17143/23) представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву.

05.06.2023 року (вх. №ЕП/20746/23) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Ухвалою від 19.06.2023 року прийнято до розгляду заяву представника позивача про зменшення розміру позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у званні «старший сержант» на посаді командира 2 відділенні 3 взводу 2 батальйону морської піхоти Військової частини НОМЕР_2 .

Так, з кінця 2016 року позивач перебуває у сімейних відносинах без реєстрації шлюбу з громадянкою ОСОБА_2 , які мешкають однією сім`єю, як подружжя від якого мають двох власних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ними на їх отриманні мешкає дитина ОСОБА_2 від першого шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Таким чином, сім`я позивача тривалий час мешкає разом, яка крім нього складається з ОСОБА_2 , її доньки ОСОБА_6 та спільних дійтей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Фактичне місце проживання в кв. АДРЕСА_3 , що підтверджується довідками про взяття осіб на облік ВПО, довідкою ОСББ «Добромир», листом від сусідів по будинку. Неповнолітня ОСОБА_6 з її 4-х років утримується та виховується позивачем, як рідна донька. При цьому, донька ОСОБА_2 , неповнолітня ОСОБА_6 батько якої після розлучення у житті дитини не приймає участі, аліментів не сплачує, що доводиться, зокрема довідкою Першого Київського ВДВС у м. Одесі від 06.02.2023 року.

В подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача із рапортами про необхідність скористатись правом на звільнення у запас з військової служби за сімейними обставинами, однак вищевказані рапорти залишились без розгляду. Докази отримання відповідей відсутні.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним позовом.

Від відповідачів надійшли відзиви на позовну заяву, в якому, в обґрунтування правової позиції, зазначено, що останні діяли у межах наданих йому повноважень, відповідно до Закону, та у спосіб і в порядку визначеному ним, у зв`язку з чим, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду.

Як вбачається з матеріалів справи, з кінця 2016 року позивач перебуває у сімейних відносинах без реєстрації шлюбу з громадянкою ОСОБА_2 , які мешкають однією сім`єю, як подружжя від якого мають двох власних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ними на їх отриманні мешкає дитина ОСОБА_2 від першого шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Таким чином, сім`я позивача тривалий час мешкає разом, яка крім нього складається з ОСОБА_2 , її доньки ОСОБА_6 та спільних дійтей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Фактичне місце проживання в кв. АДРЕСА_3 , що підтверджується довідками про взяття осіб на облік ВПО, довідкою ОСББ «Добромир», листом від сусідів по будинку. Неповнолітня ОСОБА_6 з її 4-х років утримується та виховується позивачем, як рідна донька. При цьому, донька ОСОБА_2 , неповнолітня ОСОБА_6 батько якої після розлучення у житті дитини не приймає участі, аліментів не сплачує, що доводиться, зокрема довідкою Першого Київського ВДВС у м. Одесі від 06.02.2023 року.

В подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача із рапортами про необхідність скористатись правом на звільнення у запас з військової служби за сімейними обставинами, однак вищевказані рапорти залишились без розгляду. Докази отримання відповідей відсутні.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено воєнний на території України, який продовжений як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній момент.

Відповідно до Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 року № 735, у роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян має забезпечуватись кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень. До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать дії, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина будь-які обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Суд, зазначає, що рапорт це вид службового документу Збройних Сил України, який є письмовим звернення військовослужбовця до вищого по посаді чи званню військовослужбовця з викладом питань службового або особистого характеру та відображає прагнення військовослужбовця реалізувати свої права.

Відповідно до Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ) вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Так, ст. 19 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, зокрема обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, медіа, їх керівників та інших посадових письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Як встановлено судом, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває троє дітей віком до 18 років.

Так, підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону № 2232-XII. Зокрема, пп. "г" п. 2 ч. 4 цієї статті регламентовано, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставі сімейних обставини або інших поважних причин (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема за умови перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Так, з кінця 2016 року позивач перебуває у сімейних відносинах без реєстрації шлюбу з громадянкою ОСОБА_2 , які мешкають однією сім`єю, як подружжя від якого мають двох власних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ними на їх отриманні мешкає дитина ОСОБА_2 від першого шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Таким чином, сім`я позивача тривалий час мешкає разом, яка крім нього складається з ОСОБА_2 , її доньки ОСОБА_6 та спільних дійтей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Фактичне місце проживання в кв. АДРЕСА_3 , що підтверджується довідками про взяття осіб на облік ВПО, довідкою ОСББ «Добромир», листом від сусідів по будинку. Неповнолітня ОСОБА_6 з її 4-х років утримується та виховується позивачем, як рідна донька. При цьому, донька ОСОБА_2 , неповнолітня ОСОБА_6 батько якої після розлучення у житті дитини не приймає участі, аліментів не сплачує, що доводиться, зокрема довідкою Першого Київського ВДВС у м. Одесі від 06.02.2023 року.

Суд зазначає, що у контексті вказаної справи не встановлює та не визнає факт утримання, не визначає належність та достатність доказів, оскільки вказане не є предметом даного спору.

Однак, принагідно суд зазначає, що утримання та виховання дітей є різними юридичними поняттями. Тобто утримання дітей пов`язане лише з фактом їх матеріального забезпечення, що може виконуватися різними способами. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні тощо. До того ж перебування у шлюбі з особою, у якої є дитина від першого шлюбу, - апріорі є передумовою для утримання її дитини, якщо ці діти проживають разом з подружжям.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для написання рапорту про звільнення з військової служби за пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.

Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Суд зазначає, що вказані вимоги до рапорту позивачем дотримано.

Згідно з абз. 13 п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009 року документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Тобто, право військовослужбовця на реалізацію свого права зазначеному у рапорті, так і права на інформацію - кореспондує з обов`язком відреагувати на рапорт.

З системного аналізу вказаних норм права суд дійшов висновку, що наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

Суд акцентує увагу на тому, що в умовах дії воєнного стану немає заборон на розгляд рапорту про звільнення з військової служби.

Окремо суд зазначає, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин кваліфіковано судом як визнання позову, відповідно ч. 4 ст. 159 КАС України.

Таким чином, суд дійшов до висновку про протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду рапорту, що порушує законні права позивача, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому, суд критично ставиться до пояснень відповідача з приводу ознайомлення позивача із позивача із відповіддю на рапорт, оскільки в рапорті не вказана на які саме документи посилається позивач коли стверджує, що ОСОБА_6 2012 р.н. перебуває на утриманні батька, оскільки в матеріалах справи наявна довідка Першого Київського ВДВС у м. Одесі від 06.02.2023 року, в якій вказано, що її батько аліментів не сплачує.

Частиною 1 ст. 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача не стягується.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність щодо залишення без розгляду рапортів та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не належного розгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 10.02.2023 року про звільнення з військової служби в запас на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 10.02.2023 року про звільнення з військової служби в запас на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року та прийняти за наслідками розгляду відповідне рішення.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 14.07.2023 р.

Суддя О.М. Тарасишина