Справа № 640/24641/20
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2023-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року

м. Київ

справа № 640/24641/20

адміністративне провадження № К/9901/37549/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мацедонської В. Е.,

суддів: Уханенка С.А., Шевцової Н. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції

касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року (суддя: Аверкова В. В.)

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року (головуючий-суддя: Губська Л. В., судді: Грибан І. О., Епель О. В.)

у справі № 640/24641/20

за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

у с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

1. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - Офіс, Офіс Генерального прокурора або відповідач), в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо непоновлення ОСОБА_1 на посаді відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20;

стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20 за період з 24 липня 2020 року по 12 жовтня 2020 року у сумі 481 674,48 грн.;

стягнути з Офісу Генерального прокурора середній заробіток (з розрахунку 8601,33 грн. помножити на кількість робочих днів) за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20 за період з 13 жовтня 2020 року по день постановлення рішення у справі або день поновлення ОСОБА_1 на посаді;

стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 90 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконним невиконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20 про поновлення позивача на посаді, яка в цій частині допущено до негайного виконання.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора України щодо не поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20 за період з 24 липня 2020 року по 13 листопада 2020 року у розмірі 118 380,71 грн.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора України на користь позивача 5 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У решті позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Негайним виконанням судового рішення є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.

Наведене свідчить, що з моменту проголошення рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року у справі № 640/154/20, у Офісу Генерального прокурора (відповідач по справі № 640/154/20) виник обов`язок негайного його виконання в порядку, встановленому судовим рішенням.

Обґрунтовуючи мотиви невиконання рішення суду, відповідач у листах-відповідях на звернення позивача зазначав про неможливість виконання рішення, у зв`язку з неіснуванням Офісу Генерального прокурора станом на дату звільнення позивача.

Разом з тим, суд наголосив, що виконання рішення суду є прямим обов`язком роботодавця шляхом видання наказу. При цьому, Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено ряд способів звернення до адміністративного суду для роботодавця з метою встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Проте, відповідач в даному випадку не звертався до суду із заявами про ухвалення додаткового судового рішення, зміну способу та порядку виконання рішення, не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду, що свідчить про допущення бездіяльності в даному випадку та ухилення від його виконання.

Посилання відповідача на зайняття адвокатською діяльністю судом першої інстанції відхилено з наступних підстав: по-перше, у листах-відповідях Офісу Генерального прокурора від 14 серпня 2020 року та від 24 вересня 2020 року відповідачем жодним чином не зазначено про таку обставину, по-друге, відповідно до статті 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» несумісною з діяльністю адвоката є: робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції"; військова або альтернативна (невійськова) служба; нотаріальна діяльність; судово-експертна діяльність. Вимоги щодо несумісності з діяльністю адвоката, передбачені пунктом 1 цієї частини, не поширюються на депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів місцевих рад (крім тих, які здійснюють свої повноваження у відповідній раді на постійній основі). У разі виникнення обставин несумісності, встановлених частиною першою цієї статті, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця заяву про зупинення адвокатської діяльності.

Наведене свідчить, що в разі поновлення на посаді, позивач мав право в триденний строк звернутись до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця із заявою про зупинення адвокатської діяльності, що не вважалось би порушенням пункту 1 частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції".

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції із посиланням на положення КАС України наголошував на тому, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню, а виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Суд першої інстанції виснував про наявність у позивача права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення, а саме за період з 24 липня 2020 року по 13 листопада 2020 року, оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року з урахуванням внесених змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду, виконане 16 листопада 2020 року, тому період із 24 липня 2020 року по 13 листопада 2020 року є часом затримки виконання судового рішення щодо поновлення позивача на посаді.

Приймаючи рішення про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення з 24 липня 2020 року по 13 листопада 2020 року у справі у розмірі 118 380,71 грн, суд першої інстанції виходив з середньоденної заробітної плати в розмірі 1498,49 грн. та 79 робочих днів.

Водночас, судом зазначено, що предметом спору в цій справі є стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді, а час затримки виконання рішення припиняється з моменту виконання рішення суду, а саме поновлення позивача на посаді. Судом встановлено поновлення позивача на посаді з 25 грудня 2019 року відповідно до наказу Генерального прокурора України від 16 листопада 2020 року № 280ц, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку (з розрахунку 8601,33 грн помножити на кількість робочих днів) за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20 за період з 13 жовтня 2020 року по день постановлення рішення у справі або день поновлення позивача на посаді не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд вважав, що встановлення судом протиправної бездіяльності відповідача щодо невиконання рішення суду, вже є достатнім доказом того, що позивачу завдано моральної шкоди. Проте, позивачем не доведено, що саме сума 90 000 грн. є співмірною із завданою шкодою, а тому наведена позивачем сума є необґрунтованою. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, враховуючи, що мало місце тривале невиконання судового рішення, що завдало позивачу моральної шкоди, виходячи з меж розумності, суд вважав, що достатнім буде стягнути з відповідача на користь позивача за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 5000,00 грн., тому позовна вимога у цій частині підлягає частковому задоволенню.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог та зменшення суми компенсованої моральної шкоди, позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставини, які мають значення для справи, просив змінити рішення суду в мотивувальній та резолютивній частинах, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року за період 24 липня 2020 року по 15 листопада 2020 року у розмірі 679 505, 27 грн. та моральну шкоду у розмірі 90 000, 00 грн.

При цьому, Офісом Генерального прокурора також було подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року - скасовано в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора України на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000, 00 грн., внаслідок чого у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року залишено без змін.

Приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність протиправної бездіяльності щодо виконання судового рішення у справі № 640/154/20.

Водночас, суд апеляційної інстанції погодився з судом першої інстанції, що час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року № 640/154/20 починається з 24 липня 2020 року (наступний день після проголошення судового рішення) та закінчується днем, що передував виконанню рішення, 13 листопада 2020 року.

У свою чергу, час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення у період з 24 липня 2020 року по 13 листопада 2020 року складає 79 днів, відповідно заробітна плата, яку слід виплатити відповідачу за час затримки виконання рішення, складає 118 380,71 грн (1 498,49 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 79), як вірно і визначив суд першої інстанції.

Доводи позивача, що обчислення суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення має здійснюватись з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу, колегія суддів відхилила з огляду на таке:

Проаналізувавши абз. 3 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки позивача не було переведено до Офісу Генерального прокурора і Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX неконституційним не визнавався, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що до спірних правовідносин положення Постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» не застосовуються.

Разом з тим, колегія суддів суду апеляційної інстанції не погодилася з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення на користь позивача будь-якої суми на відшкодування моральної шкоди та із посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14 зазначила, що обов`язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, зокрема, причинного зв`язку, покладається на особу, що позивається із таким позовом. Крім того, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.

Водночас, як вбачається з позовної заяви, позивач взагалі не наводить будь-яких аргументів чи обґрунтувань щодо заподіяння йому моральної шкоди, він взагалі ставить питання про відшкодування моральної шкоди лише в прохальній частині позовної заяви, не згадуючи про таку шкоду в описовій чи мотивувальній частині, в той час, як сам факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено при неповному з`ясуванні усіх обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, тому воно підлягає скасуванню в наведеній частині. З цих же підстав, суд вважав, що не може бути задоволено і вимоги апеляційної скарги позивача про необхідність стягнення на його користь 90000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить:

постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі № 640/24641/20 скасувати у частині скасування рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн. і відмови у задоволенні позову в цій частині та прийняти нове рішення у цій частині, яким «стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) на користь ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 90 000 грн»;

змінити рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року у справі № 640/24641/20 в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 липня 2020 року по 13 листопада 2020 року та мотивувальну і резолютивну частини рішення викласти в наступній редакції: «стягнути з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) на користь ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення за період з 24 липня 2020 року по 13 листопада 2020 року у розмірі 679 505, 27грн».

У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі № 640/24641/20 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (, вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 28 000,00 (двадцять вісім тисячі) гривень.

Скаржник зазначає про неправильне застосування судами норм чинного законодавства, зокрема статті 236 КЗпП України, пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), статті 1167 Цивільного кодексу України та відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах щодо обрахунку середнього заробітку, пов`язаного із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді незаконно звільненого прокурора, а також стягнення моральної шкоди на користь прокурора, якого несвоєчасно поновлено на посаді за рішенням суду.

При цьому, скаржник зазначає, що всі доводи щодо завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, викладені у позовній заяві, позивач підтримує у повному обсязі, однак, суд першої інстанції не взяв аргументи з даного приводу і доводи, викладені у відповіді позивача від 04 лютого 2021 року на відзив представника відповідача на позовну заяву, до уваги.

Разом з тим, позивач посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якої судом апеляційної інстанції не враховано висновок Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц щодо відшкодування моральної шкоди.

Водночас, скаржником зазначено, що позивачем сплачено адвокату Сиротенку О. В. винагороду на загальну суму 28 000,00 грн. за надані послуги правової допомоги (виконані роботи), що підтверджується квитанцією № 12 від 22 липня 2021 року та актом № 18 від 22 липня 2021 року приймання-передачі винагороди за надання правової допомоги, відповідно до договору про надання правової допомоги від 26 грудня 2019 року, у зв`язку з цим просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу під час касаційного оскарження рішень у цій справі.

Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому вказано на безпідставність та необґрунтованість доводів скаржника, якими не спростовано законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, а тому останній просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Відповідач зазначає, що оскільки норми Закону України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не визнано неконституційними, оплата праці прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих і військових прокуратур продовжує здійснюватися згідно із Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова № 505).

За твердженням відповідача, оскільки позивача не було переведено до Офісу Генерального прокурора і Закон № 113-ІХ неконституційним не визнавався, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до правильного висновку, що до спірних правовідносин положення Постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» (далі - Постанова № 1155) не застосовуються. Водночас, відповідач інформує, що постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100» (далі - Постанова № 1213) пункт 10 Порядку виключено. З огляду на зазначене для застосування коефіцієнта коригування заробітної плати, передбаченого пунктом 10 розділу IV Порядку № 100, правові підстави відсутні.

Водночас розрахунки підвищеного посадового окладу, на які посилається у своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 , суперечать правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 04 листопада 2021 року у справі № 640/537/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/154/20. Відтак, вимога касатора щодо застосування коефіцієнтів підвищення посадового окладу при стягненні середнього заробітку при затримці виконання рішення є необґрунтованою.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди на користь позивача, відповідач, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14, зазначає, що для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відтак, відповідач вважає, що суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що обов`язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, зокрема, причинного зв`язку, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Крім того, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Водночас, відповідач погоджується з судом апеляційної інстанції про те, що позивач у позовній заяві взагалі не наводить будь-яких аргументів чи обґрунтувань щодо заподіяння йому моральної шкоди, він взагалі ставить питання про відшкодування моральної шкоди лише в прохальній частині позовної заяви, не згадуючи про таку шкоду в описовій чи мотивувальній частині, в той час, як сам факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. У зв`язку з чим підстави для відшкодування на користь ОСОБА_1 моральної шкоди відсутні.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/24641/20 з підстав, визначених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено розгляд даної справи в порядку письмового провадження на 13 липня 2023 року.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року у справі № 640/154/20 визнано протиправними та скасовано рішення Другої кадрової комісії Генеральної прокуратури України від 06 грудня 2019 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, наказ Генеральної прокуратури України від 21 грудня 2019 року № 2095ц про звільнення останнього з посади прокурора відділу нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та в умовах збройного конфлікту Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту Генеральної прокуратури України та поновлено на аналогічній посаді в Офісі Генерального прокурора з 24 грудня 2019 року. Крім того, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 грудня 2019 року по 23 липня 2020 року в розмірі 806 497,37 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині поновлення позивача на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

27 липня 2020 позивач звернувся із заявою до Офісу Генерального прокурора про поновлення його на посаді, проте листом Офісу Генерального прокурора від 14 серпня 2020 року № 07-375-20 у поновленні на посаді було відмовлено з посиланням на неможливість такого поновлення, оскільки Офіс Генерального прокурора станом на 24 грудня 2019 року не був утворений.

02 вересня 2020 року позивачем до Офісу Генерального прокурора подано скаргу на неправомірну відмову у поновленні на посаді, на що 24 вересня 2020 листом Офісу Генерального прокурора № 07/1/1-2701 йому знов відмовлено з вищезазначених підстав.

У подальшому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 у справі № 640/154/20 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року змінено в мотивувальній та резолютивній частинах, внаслідок чого викладено абзаци четвертий - шостий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Поновити ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та в умовах збройного конфлікту Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, з 25 грудня 2019 року.

Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 23 липня 2020 року в сумі 212 785, 58 грн. (двісті дванадцять тисяч сімсот вісімдесят п`ять гривень п`ятдесят вісім копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.»

У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року залишено без змін.

15 жовтня 2020 до Офісу Генерального прокурора надійшла постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24 вересня 2020 року ВП № 63119360 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора в Генеральній прокуратурі України.

На підставі вказаної постанови, наказом Генерального прокурора України від 16 листопада 2020 року № 280ц ОСОБА_1 поновлено на посаді, яку він займав до звільнення, в Генеральній прокуратурі України з 25 грудня 2019 року.

Відповідач зазначає, що затримка виконання рішення суду обумовлена тим, що згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач з 27 червня 2020 року здійснював адвокатську діяльність, яку припинив 12 листопада 2020 року, а тому, з огляду на несумісність здійснення адвокатської діяльності із посадою прокурора, його поновлення до 12 листопада 2020 року було не можливим.

Тривале невиконання судового рішення позивач вважає протиправною бездіяльністю, тому звернувся до суду з цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з приписами статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Серед іншого, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3 частини першої статті 371 КАС України).

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (частина друга статті 372 КАС України).

Згідно з частиною третьою статті 14 КАС України, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною першою, другою та сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно із статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 розділу IV Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За змістом пунктом 10 розділу IV Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100», яка набрала чинності 12 грудня 2020 року, у Порядку № 100 виключено пункт 10.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, в інших випадках, встановлених законом.

ІV. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість вимог поданої касаційної скарги Верховний Суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, дійшов наступних висновків:

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із невиконанням відповідачем допущеного до негайного виконання судового рішення у частині поновлення позивача на посаді в органах прокуратури.

Ключовий довід касаційної скарги стосується питання, чи правильно зробили суди попередніх інстанцій, коли не застосували пункт 10 Порядку № 100 до спірних правовідносин та відмовили у стягненні з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 90 000,00 грн.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловлював позицію щодо необхідності застосування положень пункту 10 Порядку № 100 в тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно з актами законодавства.

Відповідні висновки щодо застосування вказаних положень Порядку № 100 для цілей обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 22 травня 2019 року в справі № 572/2429/15-ц, від 15 жовтня 2020 року в справах № 826/17601/14, № 826/5842/15, від 11 лютого 2021 року в справі № 814/197/15, від 25 лютого 2021 року в справі № 816/4583/14, від 30 червня 2021 року в справі № 826/17798/14 та інших.

Пунктом 10 Порядку № 100 передбачено коригування середнього заробітку при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком № 100, зокрема, і за час вимушеного прогулу.

Так, у разі підвищення тарифних ставок i посадових окладів відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективними договорами (угодами), як у розрахунковому періоді, так i у періоді, впродовж якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються для обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їхнього підвищення.

Коефіцієнт, на який необхідно коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Аналогічним чином Верховний Суд застосував положення Порядку № 100 для цілей обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з-поміж інших постанов, у постановах від 21 квітня 2021 року в справі № 640/6398/19 та від 20 вересня 2022 року в справі № 803/2375/14.

12 грудня 2020 року набрала чинності Постанова № 1213, якою внесено зміни до Порядку № 100, зокрема, виключено його пункт 10. Разом із тим, згідно з висновками Верховного Суду, зробленими, зокрема, у постановах від 04 листопада 2021 року в справі № 826/6301/15, від 25 січня 2022 року в справі № 826/17708/14, від 18 квітня 2022 року в справі № 802/4032/14-а, від 28 квітня 2022 року в справі № 826/18143/14, від 27 вересня 2022 року в справі № 826/18139/14, від 29 листопада 2022 року в справі № 826/17616/14, від 20 грудня 2022 року в справі № 826/17201/14, від 27 грудня 2022 року в справі № 826/18270/14, від 25 січня 2023 року в справі № 826/17614/14, від 31 січня 2023 року в справі № 826/18038/14, від 02 лютого 2023 року в справі № 826/17491/14 та інших, підстави для застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку № 100 при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні з 12 грудня 2020 року, тобто з дати набрання чинності Постановою № 1213, якою виключено пункт 10 Порядку № 100, а у площині спірних правовідносин до 11 грудня 2020 року середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із урахуванням відповідного коефіцієнта підвищення, оскільки до 11 грудня 2020 року пункт 10 Порядку № 100 був чинним і підлягав застосуванню.

Розраховуючи суму середнього заробітку, належну позивачу на підставі статті 236 КЗпП України, суди обрахували відповідну суму на основі середньоденного заробітку, який позивач мав за два місяці роботи перед звільненням, тобто без будь-яких коефіцієнтів підвищення заробітної плати.

Разом з тим, за доводами касаційної скарги позивач вважає за необхідне із застосуванням п. 10 Порядку №100вимагати стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі розмірі 679505,27 грн з огляду на застосування коефіцієнту 5,74 до середньоденної заробітної плати позивача (1498,49 грн). Такий коефіцієнт, за твердженням ОСОБА_1 , має застосовуватись у зв`язку з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 та статті 81 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якими посадовий оклад прокурора Офісу Генерального прокурора з 26 березня 2020 року складає 40989 грн.

З приводу доводів про реформування органів прокуратури згідно із Законом № 113-ІХ та пов`язаного з цим збільшення посадових окладів тих працівників, які пройшли атестацію, треба додати таке.

В аргументації відповідача в цій частині є певна рація, адже прокурори, зокрема Генеральної прокуратури України, які не були переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримували/отримують заробітну плату відповідно до Постанови № 505. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно з Постановою № 1155 та статтею 81 Закону України «Про прокуратуру».

Отож, на дату поновлення позивача на посаді (відповідно до судового рішення) в системі органів прокуратури відбувалися зміни, супроводжувані, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. Зауважимо, що виплата заробітної плати згідно з Постановою № 1155 і статті 81 Закону України «Про прокуратуру» пов`язувалася якраз із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

Нагадаємо, що у цій справі позивача поновили в Генеральній прокуратурі України на посаді прокурора відділу нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та в умовах збройного конфлікту Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 640/154/20, якою було змінено мотивувальну та резолютивну частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року.

Зважаючи на мету стягнення середньої заробітної плати при поновленні на посад, тобто компенсувати втрачений заробіток, колегія суддів вважає, що його розрахунок потрібно проводити на основі того посадового окладу (з урахуванням коефіцієнту підвищення, якщо таке було у розрахунковому періоді), який отримував би позивач як прокурор (чи прирівняні до нього за посадою прокурори), будучи на тій посаді, з якої його неправомірно звільнили (тобто в Генеральній прокуратурі України, а не в Офісі Генерального прокурора). Іншими словами, у вимірі обставин цієї справи і чинного законодавчого регулювання організації прокуратури України, середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже його туди з об`єктивних причин не переводили.

Водночас, прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру (без попереднього проходження атестації як умови для переведення) суперечило б меті і вимогам Закону № 113-ІХ.

Такий висновок Верховний Суд підтримав також, зокрема, у постановах від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/154/20, від 04 листопада 2021 року у справі № 640/537/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 640/26041/19, від 20 січня 2022 року у справі № 826/17709/14, від 03 травня 2023 року у справі №640/12115/21, від 15 червня 2023 року у справі №640/9125/21.

Додамо також, що з набранням чинності Постанови № 1155 не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону № 113-ІХ). Цей процес був триваючим, тож вочевидь виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (відповідно до Постанови № 505 і Постанови № 1155).

Доводи скаржника в обґрунтування касаційної скарги, що його було поновлено саме в Офісі Генерального прокурора згідно з рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 липня 2020 року, яке в цій частині підлягало негайному виконанню, не свідчить про те, що заробітна плата мала виплачуватись позивачу згідно з постановою №1155 та статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», оскільки виплата заробітної плати відповідно до вищенаведених правових норм пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/ «оновлені» прокуратури (відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»).

Отже, доводи й вимоги касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими, а колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні вимог позивача про застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу прокурора для обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі.

Що стосується незгоди позивача із висновками суду апеляційної інстанції у частині відмови у стягненні на його користь моральної шкоди у заявленому розмірі, Верховний Суд зазначає таке.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції із посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14, зазначив, що обов`язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, зокрема, причинного зв`язку, покладається на особу, що позивається із таким позовом. Крім того, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.

Водночас, за висновком суду апеляційної інстанції, як вбачається з позовної заяви, позивач взагалі не наводить будь-яких аргументів чи обґрунтувань щодо заподіяння йому моральної шкоди, він взагалі ставить питання про відшкодування моральної шкоди лише в прохальній частині позовної заяви, не згадуючи про таку шкоду в описовій чи мотивувальній частині, в той час, як сам факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Переглядаючи оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке:

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 55).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (п. 57).

Вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 90 000 грн позивач пов`язує з бездіяльністю відповідач, який не поновив ОСОБА_1 на посаді на виконання судового рішення, що підлягає негайному виконанню, що спричинило позивачу моральні страждання у вигляді відчуття несправедливості, втрати соціальних зав`язків, приниження честі, гідності та ділової репутації.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 22 січня 2020 року у справі №560/798/16-а, від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17, зазначив, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом державної влади прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди, а з урахуванням встановлення судом протиправної бездіяльності відповідача щодо невиконання рішення суду це є достатнім доказом, що позивачу завдано моральної шкоди.

Водночас, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, виходив з того, що обов`язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, зокрема, причинного зв`язку, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Суд апеляційної інстанції зауважив про відсутність аргументів чи обґрунтування у позові позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди і зазначення, з якими конкретними діями, рішенням чи бездіяльністю відповідача вони пов`язані та який між ними причинно-наслідковий зв`язок.

З урахуванням встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи, колегія суддів зазначає, що з огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень - відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумності, несправедливості) її розміру, визначеного позивачем.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психологічне напруження у зв`язку з очікуванням поновлення на посаді та виконання судового рішення, що підлягало негайному виконанню, приниження честі, гідності та ділової репутації.

З урахуванням вищенаведеного, у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для висновку, що моральну шкоду не заподіяно та позивачем не обґрунтовано заподіяння йому моральної шкоди.

Що стосується розміру моральної шкоди, то у силу частини третьої статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночним поняттям, суди першої та апеляційної інстанцій, які встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Наведені позивачем обставини, за оцінкою суду першої інстанції, заподіяли йому моральну шкоду. Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 90 000 грн, проте суд першої інстанції вважав, що справедливим та розумним розміром відшкодування є 5000 грн.

Присуджена судом першої інстанції сума не є очевидно неспівмірною.

Суд касаційної інстанції переглядає оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, однак не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Якщо суди першої чи апеляційної інстанцій встановили факт заподіяння моральної шкоди та визначили її розмір з урахуванням частини третьої статті 23 ЦК України, суд касаційної інстанції не може змінювати цей розмір лише з мотивів незгоди скаржника з розміром відшкодування.

Посилання скаржника на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц, є необґрунтованим, оскільки у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала про необхідність наведення мотивів для визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

З огляду на те, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн суд першої інстанції керувався критеріями «розумності» та «співмірності», а також недоведенням позивачем та необґрунтуванням, що заявлене ним відшкодування в розмірі 90000 грн є співміриним із завданою шкодою, відсутні підстави стверджувати, що судове рішення в цій частині прийнято без урахування висновків Верховного Суду.

Статтею 352 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на те, що висновки суду апеляційної інстанції в частині стягнення моральної шкоди ґрунтуються на неправильному застосуванні норм чинного законодавства; висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, натомість судом апеляційної інстанції рішення Окружного адміністративного суду м. Києва, яке відповідає закону, скасовано помилково, тому суд уважає за необхідне скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

V. Висновки щодо розподілу судових витрат

Так, як вбачається з прохальної частини касаційної скарги, скаржник просить стягнути на користь ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (, вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 28 000,00 (двадцять вісім тисяч) гривень.

Доказами надання позивачу правової допомоги є Договір про надання правничої допомоги від 26 грудня 2019 року, укладений між адвокатом Сиротенко О. В. та позивачем, додаток № 12 від 22 липня 2021 року до договору про надання правової допомоги, акт № 17 від 22 липня 2021 року приймання-передачі наданої правової допомоги з описом наданих послуг та вартості кожної з них окремо, а також кількість годин, витрачених на кожну з цих послуг, квитанція № 12 від 22 липня 2021 року, акт № 18 від 22 липня 2021 року приймання-передачі винагороди за надання правової допомоги.

Відповідно до додатку №12 та акту №17, адвокатом Сиротенком О.В. були надані наступні адвокатські послуги правничої допомоги за період з 24 червня 2021 року по 22 липня 2021 року:

- вивчення та аналіз судової практики Верховного Суду, яка стосується застосування коефіцієнту підвищення тарифних ставок та посадових окладів (пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08 лютого1995 року) при обрахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди. Збір такої судової практики. Затрачено 6 годин робочого часу і загальна вартість послуги складає 6 000,00 грн;

- підготовка касаційної скарги від 22 липня 2021 року на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року у справі № 640/24641/20 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року про скасування та зміну мотивувальної та резолютивної частин вказаних рішень у частині суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду з 24 липня 2020 року по 13 листопада 2020 року та стягнення моральної шкоди (збирання доказів, заяв, тощо). Друк додатків до касаційної скарги та документів, що підтверджують судові витрати на правничу допомогу у двох примірниках для суду та відповідача. Затрачено 20 годин робочого часу - загальна вартість послуги складає 22 000,00 грн.

Отже, загальна тривалість затраченого робочого часу 26 годин, загальна сума сплаченої винагороди адвоката - 28 000 грн.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Отже суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Також, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Так, відповідно до вимог касаційної скарги ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди в сумі 90 000 грн та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення в сумі 679 505, 27 грн (з урахуванням задоволеної частини судами попередніх інстанцій 118 380, 71 грн, сума, яка є спірною, та на яку претендував позивач, 561 124, 56 грн).

З огляду на те, що касаційна скарга стосується двох позовних вимог, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди 5000 грн, тобто 5,56%, обґрунтованими є заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача, 778,40 грн (28 000 грн / 2 заявлені вимоги Х 5,56% задоволених вимог).

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі № 640/24641/20 в частині скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року щодо стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5000 грн та відмови в задоволені позову в цій частині скасувати.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року в цій частині залишити в силі.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі № 640/24641/20 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (, вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 778,40 (сімсот сімдесят вісім гривень сорок копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді С.А. Уханенко

Н. В. Шевцова