Справа № 333/2773/23
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2023 року Справа № 333/2773/23 Провадження №ЗП/280/10/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Батрак І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справ

за позовом ОСОБА_1

до поліцейського взводу №2 роти №3 БПОП Головного управління Національної поліцій в Запорізькій області, старшого сержанта Сердобівцева Олександра Андрійовича

про визнання протиправними дій

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до поліцейського взводу №2 роти №3 БПОП Головного Управління Національної поліцій в Запорізькій області, старшого сержанта Сердобівцева Олександра Андрійовича (далі відповідач), в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача від 28 жовтня 2022 року відносно зупинки авто під керуванням позивача та перевірки документів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що впродовж спілкування зі старшим сержантом ОСОБА_2 трапилась конфліктна ситуація, де співробітник поліції порушив його права на вільне пересування, демонстрував свою власть (хочу зупиняю, хочу багажник перевіряю, хочу затримую) та надмірне ставлення до позивача, марнував його особистий час. Зауважує, що посилання старшим сержантом Сердобівцевим на Постанову Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1456 як нормативно-правовий акт превентивних заходів, які були до позивача застосовані (зупинка авто, перевірка документів) та де які заходи котрі ще намагались застосувати (перевірка багажника авто), не знайшли свого розгляду та законного підтвердження в проведених службових розслідуваннях за його скаргами до його керівництва. Таким чином, враховуючи те, що ні старшим сержантом Сердобівцевим, ні керівництвом поліції не надано докази про призначення його 28 жовтня 2022 року відповідною уповноваженою особою Національної поліції, яка визначена в наказі коменданта та якій надано право на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, як зазначено в п. 5, 7, 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1456, на яку він посилався під час здійснення превентивних заходів відносно позивача, здійснено поліцейським з порушенням вимог Закону, також порушені його права на вільне пересування, визначене ст. 33 Конституцією України, позивач вимушений звернутись до суду.

Ухвалою суду від 11.05.2023 позовна заява залишена без руху та позивачу надано строк для усунення зазначених судом недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивачем було усунуто.

Ухвалою судді від 16.05.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ст. 262 КАС України. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Ухвалу про відкриття провадження у справі разом із позовною заявою з додатками направлялась на електронну адресу відповідача, а також надсилалась поштою на адресу відповідача, про що свідчать супровідний лист та повідомлення про вручення, проте відзив на позовну заяву на адресу суду від відповідача не надходив.

На підставі частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України, справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

28 жовтня 2022 року перебуваючи за кермом свого авто ОСОБА_1 був зупинений по вул. Трудова поліцейським взводу №2 роти №3 БПОП Головного управління Національної поліцій в Запорізькій області, старшим сержантом ОСОБА_2 (номер жетону 0084929).

04 листопада 2022 року позивач подав скаргу до ГУНП в Запорізький області, в якій просив провести перевірку та прийняти рішення до притягнення до дисциплінарної відповідальності винних осіб національної поліції за перевищення службових повноважень та ігнорування вимог Конституції України, Законів України та постанов Кабінету Міністрів України, на яку отримано лист-відповідь від 12.12.20222 №206/20/01-2022, яким повідомлено, що за результатами службового розслідування відомості щодо неправомірних дій з боку окремих поліцейських об`єктивно не знайшли свого підтвердження.

13 січня 2023 року позивач подав звернення до Заступника начальника ГУНП в Запорізькій області - Начальника кримінальної поліції ГУНП в Запорізький області ОСОБА_3 .

Так, позивач отримав відповідь (вих. від 09.02.2023 №4-1/35/01-2023), в якій повідомлено про призначення 09 лютого 2023 року проведення службового розслідування.

У подальшому, листом від 23.02.2023 №4-1/35/01-2023 позивача проінформовано, що за результатами проведеної перевірки встановлено можливі порушення службової дисципліни в діях поліцейських БПОП ГУНП в Запорізькій області, у зв`язку із чим наказом ГУНП в Запорізькій області від 09.02.2023 призначено проведення службового розслідування, у ході якого встановлено порушення норм Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII (зі змінами, внесеними Законом України від 15.03.2022 № 2123-ІХ), Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України та Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, затверджених наказом МВС України від 07.11.2018 № 893, в діях дисциплінарної комісії з числа поліцейських БПОП ГУНП, яка проводила службове розслідування за попереднім зверненням позивача, що виразилось у не перевірці в повному обсязі викладених позивачем відомостей, у зв`язку із цим до вказаних поліцейських застосовано заходи дисциплінарного впливу. Одночасно із цим, повідомлено, що у ході службового розслідування повторно перевірено законність дій поліцейських БПОП ГУНП в Запорізькій області, які 28.10.2022 приблизно о 13:00 на вул. Трудовій в м. Запоріжжі зупинили автомобіль під керуванням позивача для перевірки документів та порушень службової дисципліни в діях вказаних поліцейських не встановлено, оскільки вони відповідають вимогам ст. 24 Закону України «Про Національну поліцію», якою передбачено, що у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

Вважаючи протиправними дії відповідача від 28 жовтня 2022 року відносно зупинки авто під керуванням позивача та перевірки документів, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353 учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (із змінами та доповненнями, далі ПДР).

За пунктом 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).

Пунктом 1.9 розділу 1 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

У силу приписів статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно зі статтею 24 Закону України «Про Національну поліцію» виконання інших (додаткових) повноважень може бути покладене на поліцію виключно законом.

У разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

У ході забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, області, міста Києва, підпорядковуються відповідному начальнику Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, області, місті Києві.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису тощо.

Указом Президента України №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який триває до теперішнього часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан-це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Постановою Кабінету Міністрів України №1456 від 29.12.2021 затверджено Порядок перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану. Випадки, коли уповноважена особа має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, визначені п.7 вказаного Порядку. До таких відносяться: якщо особа має зовнішні ознаки, схожі на ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи; якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом; якщо в особи є зброя, боєприпаси, наркотичні засоби та інші речі, обіг яких обмежений або заборонений або для зберігання, використання чи перевезення яких потрібен дозвіл, якщо встановити такі права іншим чином не можливо; якщо особа перебуває в місці вчинення кримінального, адміністративного правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події; якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об`єктом вчинення правопорушення; порушення особою відповідних заборон, введених на території, де запроваджено правовий режим воєнного стану.

Таким чином, оскільки зупинка транспортного засобу позивача мала місце в умовах воєнного стану для здійснення поліцейського контролю, тому в поліцейського були достатні підстави для зупинки транспортного засобу під керуванням позивача

При цьому, відповідно до норм статті 20 Закону України «Про Національну поліцію» у разі виконання поліцейським службових обов`язків під час дії воєнного стану із використанням засобів індивідуального захисту, на них не розмішується ідентифікаційний номер або спеціальний жетон.

Крім того, аналізуючи спірні правовідносини, доводи й аргументи сторін, суд відзначає наступне.

Частинами 1, 2 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У пункті 4.1 рішення від 14.12.2011 №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Виходячи ж зі змісту абзацу 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003, слід ствердити, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно серед іншого забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є не лише наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, а також і можливість ефективного відновлення судом відповідних прав (свобод, інтересів) у спосіб, обраний позивачем (що є сутнісною метою судочинства).

Тому, для задоволення позову в адміністративній справі суд повинен установити передусім, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до ефективного та реального поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача.

У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями, зарівно як і неможливість ефективного відновлення такого права (свободи чи інтересу), є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд підкреслює, що необхідність ефективності судового захисту (тобто, забезпечення реального поновлення порушеного права в окреслений позивачем спосіб) кореспондує положенням статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги ст. 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»).

Зважаючи на що, потрібно взяти до уваги те, що у разі якщо поліцейським не визначено чітких підстав в умовах воєнного стану для зупинки та перевірки документів у позивача відповідно до постанови КМ України №1456 від 29.12.2021, однак така перевірка документів не призвела до порушень прав та інтересів позивача, оскільки останній надав для перевірки відповідні документи. Слід узяти до уваги, що в подальшому (після зупинки авто та перевірки документів) ОСОБА_1 мав можливість реалізувати своє право на вільне пересування.

Відтак, суд резюмує, що вирішення судом цього спору не має ані актуального, ані перспективного впливу на обсяг прав позивача й він не надав жодних розумних обґрунтувань у цій частині, які би засвідчували необхідність судового захисту та практичну ефективність рішення суду в цій справі, відповідно до обраного позивачем способу захисту.

Суд підкреслює, що меті адміністративного судочинства не відповідає саме лише надання правової оцінки діям від 28.10.2022 відносно зупинки авто під керуванням позивача та перевірки документів і можлива констатація факту їх дефектності (протиправності), проте без наслідкової реальної можливості поновлення прав, свобод чи інтересів позивача. Констатація певних обставин чи фактів або ж умоглядна ревізія рішень суб`єкта владних повноважень не узгоджується зі завданнями правосуддя як такого.

Відповідні правові висновки ми знаходимо у й постановах суду касаційної інстанції.

Так, свого часу Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй актуальній практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Касаційного адміністративного суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

У постанові Касаційного адміністративного суду від 04.08.2020 у справі №340/2074/19 зазначено, що ефективний захист прав є метою адміністративного судочинства. З огляду на це, вирішуючи кожен спір, адміністративні суди, з урахуванням вимог позовної заяви та позиції сторін, повинні застосовувати такі способи захисту, які будуть ефективними на практиці. Тут же Суд резюмував, що сама лише констатація протиправності бездіяльності не може ефективно захистити позивача, оскільки у такому разі можливість використання висновків суду може бути невиправдано ускладнене діями або подальшою бездіяльністю органів влади держави-відповідача, їх врахування цілковито залежить від відповідача. Це не сумісно з критеріями ефективності судового захисту.

Касаційний адміністративний суд у своїй постанові від 09.06.2021 у справі №826/1432/18 вказав на те, що позивач самостійно обирає як захищати свої права та інтереси. Однак за статтею 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав. Сам лише формальний розгляд справи і ухвалення рішення, яке завідомо не може захистити особу, не узгоджується з метою правосуддя.

Як же стверджено в постанові Касаційного адміністративного суду від 15.07.2019 у справі №420/5625/18, під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

У зв`язку з чим суд підкреслює, що заявлений позов, а також обраний позивачем спосіб захисту за своїм змістом не спрямовані на реальне та дієве поновлення прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1 у відповідних правовідносинах, а саме лише ствердження й констатація про можливе порушення зі сторони відповідача та вчинення ним протиправних дій, не мають своїм безпосереднім або ж опосередкованим правовим наслідком ефективний юридичний захист позивача.

Відтак, слід підсумувати, що завданням адміністративного суду при розгляді й вирішенні спору не є винятково оцінка дій чи рішень суб`єктів владних повноважень і суд за дійсних обставин приходить до обґрунтованого переконання, що позов ОСОБА_1 у цій справі не відповідає меті адміністративного судочинства, яка полягає, в тому числі у практичній ефективності судового рішення, а отже, такий позов не підлягає до задоволення.

Згідно з частиною 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що особі, що не є суб`єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову - судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 139, 243, 243-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до поліцейського взводу №2 роти №3 БПОП Головного управління Національної поліцій в Запорізькій області, старшого сержанта Сердобівцева Олександра Андрійовича (69057, м. Запоріжжя, вул. Олександра Матросова, буд. 29,) про визнання протиправними дій відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак