Справа № 2а-9429/12/1370
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 липня 2023 року

м. Київ

справа №2а-9429/12/1370

адміністративне провадження № К/990/33914/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №2а-9429/12/1370

за позовом Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків

до Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго»

треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Міністерство фінансів України, Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області,

про стягнення коштів

за касаційною скаргою Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 7 червня 2022 року (головуюча суддя: Грень Н.М.)

і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 1 листопада 2022 року (головуючий суддя: Ніколін В.В., судді: Большакова О.О., Гінда О.М.).

ВСТАНОВИВ:

Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у місті Львові міжрегіонального головного управління ДФС (правонаступник - Західне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків) у 2007 році пред`явила позов до Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Міністерство фінансів України, Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, у якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 29 січня 2013 року) просила суд:

- стягнути з відповідача борг (пеню) за субкредитною угодою від 26 листопада 1996 року №2014-1 у розмірі: 53245324,11 грн;

- стягнуті суми зарахувати на рахунок Державної казначейської служби України №1028, код за , банк: ДКСУ м. Київ, МФО банку 820172.

В обґрунтування позову податкова інспекція зазначала, що заборгованість відповідача по пені підтверджується поданням №1 та №2 від 24 січня 2013 року, винесеним Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області.

У цьому контексті позивач зазначав, що Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області здійснило нарахування пені, винесло подання та направило його до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Львові Державної податкової служби на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1002 від 14 грудня 1995 року «Про порядок відшкодування збитків державного бюджету, що виникли внаслідок настання гарантійних випадків за іноземними кредитами, одержаними юридичними особами України під гарантії Уряду України», постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2011 року №174 «Питання обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості», статтею 17 Бюджетного кодексу України, якими визначено що заборгованість за кредитами, залученими державою або під державні гарантії стягується органами державної податкової служби України у порядку, визначеному податковим законодавством.

Відповідач позов не визнав, аргументуючи тим, що дії третьої особи (Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області), пов`язані з нарахуванням пені і винесенням подань про її стягнення та дії позивача щодо стягнення заборгованості є не правомірними.

У цьому контексті відповідач зазначав, що постанова Кабінету Міністрів України від 2 березня 2011 року №174 «Питання обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості», на яку посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, є відсильною нормою, котра встановлює, що пеня нараховується в порядку та на підставах договору або іншого закону. Водночас, ані умовами Договору про надання субкредиту від 26 листопада 1996 року №2014-1, ані іншими законодавчими актами не передбачено можливості для обчислення та нарахування пені.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 7 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 1 листопада 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суди виходили з того, що ні умовами Договору про надання субкредиту від 26 листопада 1996 року №2014-1, ні іншими законодавчими актами не передбачено можливості для обчислення та нарахування пені.

Крім цього, суди зазначили, що неправомірність нарахування пені за Договором про надання субкредиту від 26 листопада 1996 року №2014-1, укладеним між Міністерством фінансів України та ВАТ «Західенерго», встановлена постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2014 року у справі 2а-10083/10/1370 між тими самими особами: Спеціалізованою державною податковою інспекцією по роботі з великими платниками податків у місті Львові Державної податкової служби, Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Західенерго», Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області, Міністерством фінансів України, та не потребує доказування.

Не погодившись із такими судовими рішеннями, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження позивач послався на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства (далі - «КАС України»).

У цьому контексті скаржник зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо нарахування пені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2011 року №174 «Питання обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості».

За доводами скаржника, суди попередніх інстанцій помилково не врахували його позицію про наявність підстав для нарахуванні спірної пені на основі указаної постанови.

Ухвалою від 6 грудня 2022 року Суд відкрив касаційне провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідач у відзиві просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення, які оскаржуються, залишити без змін. Позиція відповідача полягає в тому, що суди попередніх інстанцій ухвалили законні й обґрунтовані рішенні, адже умовами Договору про надання субкредиту від 26 листопада 1996 року №2014-1 та законом нараховування пені не передбачене.

Треті особи відзивів на касаційну скаргу не подали, копію ухвали про відкриття касаційного провадження отримали 6 і 9 грудня 2022 року.

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги у межах підстави відкриття касаційного провадження та дійшов висновку, що касаційне провадження слід закрити з огляду на таке.

Спір пов`язаний із питанням наявності/відсутності підстав для стягнення з Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» на основі подань Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області пені за несвоєчасне виконання Договору про надання субкредиту від 26 листопада 1996 року №2014-1, укладеного між Міністерством фінансів України та ВАТ «Західенерго», стосовно використання коштів, наданих Україні Міжнародним банком реконструкції та розвитку під державні гарантії.

У межах визначеної скаржником підстави касаційного оскарження спірним питанням, яке належало вирішити судам і яке підлягає касаційному перегляду, полягало в тому, чи може нараховуватися така пеня для Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» відповідно до норм Порядку обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2011 року №174 «Питання обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості» (далі - «Порядок №174»).

На час розгляду справи судом касаційної інстанції довід скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм Порядку №174 у подібних правовідносинах не знайшов підтвердження.

Верховний Суд уже зробив висновок щодо застосування норм цього Порядку у подібних правовідносинах.

Так, 16 червня 2020 року Верховний Суд прийняв постанову у справі №2а-10083/10/1370 за позовом Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, треті особи: Офіс великих платників податків Держаної податкової служби, Міністерство фінансів України, за участі прокуратури Львівської області, про визнання протиправними дій, зобов`язання утриматися від вчинення дій, скасування подання.

У вказаній постанові, проаналізувавши положення Договору про надання позики від 1 листопада 1996 року, укладеного між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку, і Договору про надання субкредиту стосовно використання коштів №4098-1 UA від 1 листопада 1996 року, укладеного між Міністерством фінансів України та Акціонерним товариством «Західенерго», Суд дійшов висновку, що «нарахування пені та метод такого нарахування ними не передбачений» (пункт 55).

У цьому контексті Суд указав, що «суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певними законами» (пункт 59).

Також Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що бюджетним законодавством не регулюються питання нарахування органами державного казначейства пені за Субкредитним договором від 26 листопада 1996 року №2014/1 та можливість застосування відповідачем податкового законодавства для визначення порядку нарахування й розміру заборгованості за цим договором, а також відсутнє будь-яке посилання на відповідальність у виді пені (пункт 74).

Зрештою у постанові від 16 червня 2020 року предметом оцінки, серед іншого, було також питання застосування органами державного казначейства Постанови №174 у правовідносинах щодо нарахування пені за Договором про надання субкредиту від 26 листопада 1996 року №2014/1.

Так, проаналізувавши пункти 2, 10, 12 Порядку №174, Суд зазначив, що їхні вимоги «чітко та однозначно врегульовують наведені спірні питання щодо суб`єкта нарахування пені, яке залежить від природи виникнення простроченої заборгованості чи то на суму отриманого кредиту (субкредиту) чи то на суму бюджетної позичками/фінансова допомога» (пункт 90).

У цьому контексті Суд указав, що 26 листопада 1996 року між Міністерством фінансів України та Акціонерним товариством «Західенерго» укладено Договір про надання субкредиту стосовно використання коштів, наданих Україні Міжнародним банком реконструкції та розвитку під державні гарантії.

На тлі цих висновків і обставин Суд констатував, що «Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області не було уповноважене здійснювати нарахування пені на прострочену заборгованість за субкредитом ПАТ «ДТЕК Західенерго». Ні умовами наведеними вище Договорами, при цьому слід звернути увагу, що саме Міністерство фінансів України є належним суб`єктом, який здійсню відповідний контроль повернення коштів, якому підзвітний позивач, ні законодавством чи жодним іншими нормативно-правовими актами на які посилається скаржник, як на підставу для здійснення цим суб`єктом нарахування пені не надано правової можливості відповідачу вчиняти дії щодо обчислення та нарахування пені та складання спірних подань. Доводи скаржника з цього приводу вищенаведених висновків не спростовують. Отже, вірними є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність у відповідача повноважень щодо нарахування пені та винесення, у зв`язку з таким нарахуванням, подань для подальшого їх направлення органам державної податкової служби. Здійснивши такі дії та прийнявши спірні подання, відповідач вийшов за межі своїх повноважень» (пункти 92-93 постанови).

Надалі Суд підтримав ці висновки і повторив їх у постанові від 8 грудня 2022 року у справі №813/5066/13-а за позовом Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал», Львівської міської ради, за участі третіх осіб: Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про стягнення коштів за податковим боргом з рахунків у банках.

Тож за цими висновками Верховного Суду пеня за несвоєчасне виконання Договору про надання субкредиту від 26 листопада 1996 року №2014-1 відповідно до норм Порядку №174 не може нараховуватися.

Під час касаційного перегляду цієї справи колегія суддів не вважає за необхідне відступити від висновків, які викладені у постанові від 16 червня 2020 року у справі №2а-10083/10/1370.

На цьому тлі колегія суддів зауважує, що у справі №2а-9429/12/1370, яка розглядається, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли аналогічних висновків та виснували, що ні умови Договору про надання субкредиту від 26 листопада 1996 року №2014-1, ні інші законодавчі акти, у тому числі Порядок №174, не передбачають можливості для обчислення та нарахування пені Акціонерному товариству «ДТЕК Західенерго».

Оскаржувані судові рішення містять прямі посилання на висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 16 червня 2020 року у справі №2а-10083/10/1370.

Отже, колегія суддів констатує, що Верховний Суд уже виклав висновок щодо питання застосування положень Порядку №174 у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 339 КАС суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

З огляду на викладене, підстави для здійснення касаційного перегляду судових рішень у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли підтвердження.

За таких обставин і правового регулювання касаційне провадження належить закрити.

Керуючись статтями 248, 328, 339, 341, 345, 355, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження №К/990/33914/22 у справі №2а-9429/12/1370 за касаційною скаргою Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 7 червня 2022 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 1 листопада 2022 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її підписання та не може бути оскаржена.

…………………………………

…………………………………

…………………………………

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду