Справа № 140/1547/23
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2023-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/1547/23 пров. № А/857/8989/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Гінди О.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 травня 2023 року в справі №140/1547/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -

суддя в 1-й інстанції Каленюк Ж.В.,

час ухвалення рішення 05.05.2023 року,

місце ухвалення рішення м.Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання відповіді на звернення; зобов`язання надати відповідь на звернення від 19 жовтня 2022 року; стягнення 200862,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05 травня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо своєчасного надання відповіді на звернення позивача від 19 жовтня 2022 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосуванням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що чинним законодавством не передбачено обов`язку позивача надавати будь-які докази завданої моральної шкоди. Також вважає скаржник, що надана органом державної виконавчої служби відповідь позивачу є неналежною.

Відповідача своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом, 19 жовтня 2022 року у Першому відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зареєстроване звернення ОСОБА_1 , у якому той повідомив, що 18 жовтня 2022 року на його адресу надійшов рекомендований лист №130 з постановами державного виконавця від 07 жовтня 2022 року про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні та про стягнення виконавчого збору (ВП №70013607) стосовно його сина ОСОБА_2 . У зверненні також повідомлялося про те, що ОСОБА_2 за цією адресою не проживає та перебуває за межами України, а звернена до виконання стягувачем вимога від 16 травня 2019 року №ф-16588-13-3у є завідомо незаконною, на цю адресу не надходила, а отже не набула законної сили. ОСОБА_1 вважає, що строк пред`явлення такого виконавчого документа для примусового виконання сплив, відкриття виконавчого провадження є безпідставним та необґрунтованим й виконавче провадження ВП №70013607 підлягає закриттю, а вимога - поверненню стягувачу (а.с.2).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на його звернення від 19 жовтня 2022 року в порядку Закону України «Про звернення громадян», позивач звернувся до суду із цим позовом.

Колегія суддів звертає увагу, що оскільки позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому, з огляду на положення ст. 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.

Надаючи оцінку доводам та аргументам апеляційної скарги позивач, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За приписами частини першої статті 5 Закону №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються (частини перша, третя статті 7 Закону №393/96-ВР).

Як встановлено частиною першою статті 20 Закону №393/96-ВР, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Аналізуючи норми Закону №393/96-ВР, варто дійти висновку, що кожен громадянин має право звернутись до уповноваженого органу із заявою про сприяння в реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів або повідомити про порушення чинного законодавства. Зазначеному праву кореспондує обов`язок державного органу, органу місцевого самоврядування, до якого надійшло таке звернення, об`єктивно та вчасно його розглянути, надати вмотивовану відповідь у строки, встановленні статтею 20 Закону №393/96-ВР, і повідомити про наслідки такого розгляду у чіткій відповідності до поставлених питань.

Звернення громадян до відповідного органу мають бути викладені максимально чітко та зрозуміло з метою їх належного та всебічного розгляду. Зрозуміле та чітке викладення вимог сприяє всебічній оцінці, викладених у зверненні фактів, та наданні максимально чіткої відповіді на поставлені питання.

За встановлених обставин справи, ОСОБА_1 в адресованому Першому відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зверненні від 19 жовтня 2022 року висловив свою оцінку виконавчому документу вимозі Головного управління ДПС у Волинській області від 16 травня 2019 року №ф-16588-13-3у про стягнення з його сина ОСОБА_2 боргу, для примусового виконання якої державним виконавцем 07 жовтня 2022 року відкрито виконавче провадження №70013607 та винесено постанови (про арешт коштів боржника, про стягнення виконавчого збору). На думку ОСОБА_1 у зверненні, відкриття виконавчого провадження є безпідставним та воно підлягає закриттю, а виконавчий документ (вимога) поверненню стягувачу.

Одночасно позивач повідомив, що його син, якого стосувалися вказані постанови у виконавчому провадженні №70013607, за адресою, на які такі надійшли, не проживає.

З матеріалів справи також слідує, що позивач не перебуває у відносинах із відповідачем у зв`язку із відкриттям виконавчого провадження №70013607 (ні як сторона виконавчого провадження, ні як представник сторони виконавчого провадження).

Так відповідно до частин сьомої, восьмої статті 5 цього Закону у зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Згідно зі статтею 8 названого Закону письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає. Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Закон №393/96-ВР не передбачає інших підстав, за яких відповідь на звернення може не надаватися.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції правильно керувався тим, що відповідач до відзиву на позов долучив лист від 18 листопада 2022 року №62927 про надання позивачу відповіді, виходячи із власного розуміння суті такого звернення (заяви), яким повідомив, що оскільки документів, які посвідчують повноваження представника сторони виконавчого провадження, не надано, тому надати інформацію щодо виконавчого провадження №70013607 неможливо (а.с.16). Поряд з тим позивач заперечує отримання листа відповідача від 18 листопада 2022 року №62927, який, як стверджує останній, був надісланий простою кореспонденцією.

Колегія суддів визнає слушними доводи суду першої інстанції про те, що відповідач не надав доказів надіслання у встановлений Законом №393/96-ВР строк відповіді на звернення позивача (квитанцію або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дату та вид послуги, її вартість; список згрупованих поштових відправлень із відміткою працівника зв`язку про його прийняття тощо).

Поряд з тим, як правильно зазначив окружний суд, лист від 18 листопада 2022 року №62927 позивач ОСОБА_3 отримав разом із відзивом на позов (надіслано рекомендованим листом та вручено 27 лютого 2023 року), про що також слідує з відповіді на відзив.

Позаяк предметом спору в справі, що розглядається є бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на звернення (суть якого стосувалася незаконності виконавчого провадження, у якому позивач не є учасником), то зважаючи на межі позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо своєчасного надання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 19 жовтня 2022 року та про відмову у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання надати відповідь на це звернення, оскільки в ході судового розгляду встановлено факт розгляду і надання відповідачем відповіді на звернення, однак з порушенням встановленого Законом №393/96-ВР строку.

В контексті змісту листа відповідача, який надано відповідь на звернення позивача, колегія суддів звертає увагу, що листом від 18 листопада 2022 року №62927 скаржнику було відмовлено в задоволенні вимог, викладених у заяві, а не залишено такі без розгляду, як про це хибно твердить останній, що в цілому відповідає приписам ст.15 Закону №393/96-ВР.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

У розвиток цих положень, у постанові від 27 листопада 2019 року в справі № 750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Водночас, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і викликає у людини негативні емоції. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції.

Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Страждання це відчуття фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 200862,00 гривень позивач пов`язує лише з констатованою судом першої інстанції обставиною визнання протиправною бездіяльності Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо своєчасного надання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 19 жовтня 2022 року.

У заявах по суті спору, позивач лише стверджує про ймовірну можливість заподіяння йому моральної шкоди, зазначаючи про наявність переживання та душевних страждань.

У розрізі викладеного, колегія суддів констатує, що визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо своєчасного надання ним відповіді на звернення позивача, не свідчать про безумовне (автоматичне) спричинення останньому цим моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, § 62, рішення від 12.07.2007).

Однак матеріали справи не містять належних доказів, що підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не довів і суд першої інстанції не встановив, що негативні емоції позивача досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою, водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між душевними та психологічними стражданнями і протиправною бездіяльністю відповідача щодо прийняття відповідного рішення.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України») визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, спричинену такими діями.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 травня 2023 року в справі №140/1547/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. М. Гінда
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 12 липня 2023 року.