Справа № 420/8416/23
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8416/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про скасування нарахувань із сплати єдиного внеску,

встановив:

Позивачка звернулася з позовною заявою до Головного управління ДПС в Одеській області, в якій просить:

- визнати протиправною та скасувати нараховану ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованість зі сплати єдиного внеску (КБК 71040000);

- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби повернути ОСОБА_1 (РНОКПІ: НОМЕР_1 ) протиправно та безпідставно стягнуті грошові кошти у рамках виконавчого провадження № 68157882 від 14.01.2022 року у розмірі 4168 гривень 10 копійок.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що з 15.11.2004 року вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець. У 2005 році подавала заяву про припинення підприємницької діяльності, однак вона розглянута не була. При цьому, з часу подання цієї заяви підприємницька діяльність позивачкою не здійснювалась. з 01.04.2000 та по теперішній час працює у відокремленому підрозділі «Запорізький район гідротехнічних споруд» державного підприємства водних шляхів «Укрводошлях» на посаді матроса Б-401, а відтак обов`язку по сплаті єдиного соціального внеску як особи-підприємця в неї немає. У судовому порядку в межах справи № 420/3088/22 скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Одеській області № Ф-12843-53 У від 17.02.2020 року зі сплати єдиного внеску станом на 06 листопада 2021 року у сумі 29293,44 грн, у т.ч.: недоїмка 29293,44 грн. Проте, на виконання скасованої вимоги з позивачки стягнуто 4168,10 грн. Позивачка звернулась із заявою про повернення безпідставно стягнутих коштів, однак кошти повернути не були. Окрім того зазначає, що податковий орган продовжив нараховувати ЄСВ, який, на думку позивачки, підлягає скасуванню. Позовні вимоги просить задовольнити.

21.04.2023 року ухвалою суду у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

Ухвала доставлена відповідачу до електронного кабінету 21.04.2023 року.

Відзив відповідачем не подано.

Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову (ч. 4 ст. 159 КАС України).

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Як зазначено позивачкою та не спростовано відповідачем ОСОБА_1 з 2004 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, про що містяться відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до довідки відокремленого підрозділу Державного підприємства водних шляхів «Укрводошлях» «Запорізький район гідротехнічних споруд» №80/01-32 від 24.03.2023 року (а.с. 13), ОСОБА_1 працює матросом Б-401 відокремленого підрозділу «Запорізький район гідротехнічних споруд» Державного підприємства водних шляхів «Укрводошлях» з 01.04.2000 (наказ про прийняття на роботу від 01.04.2000 №56/л). Робота постійна з повним робочим днем.

Рішенням Одеського ОАС від 22.06.2022 року по справі № 420/3088/22, яке набрало законної сили 09.08.2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Одеській області № Ф-12843-53 У від 17.02.2020 року.

Скасована у судовому порядку вимога стосувалась боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску станом на 06 листопада 2021 року у сумі 29293,44 грн, у т.ч.: недоїмка 29293,44 грн.

Судом у межах адміністративної справи № 420/3088/22 було встановлено, що ОСОБА_1 протиправно нараховано єдиний соціальний внесок, оскільки вона у цей період була найманим працівником і відповідно відокремлений підрозділ «Запорізький район гідротехнічних споруд» державного підприємства водних шляхів «Укрводошлях» сплачувало за неї єдиний соціальний внесок.

Разом із тим, оскаржувана вимога була звернута до виконання і в межах виконавчого провадження №68157882, відкритого Білгород-Дністровським ВДВС у Білгород-Дністровському районі Одеської області, з ОСОБА_1 у примусовому порядку стягнуто 4168,10 грн, що підтверджується листами відповідача від 10.11.2022 року та 09.01.2023 року (а.с. 16, 19).

Відповідно до листа відповідача від 09.01.2023 року, в автоматичному режимі позивачці нараховано ЄСВ за період з 01.01.2017 року по 19.01.2021 року на загальну суму 37788,74 грн. За рішенням Одеського ОАС від 22.06.2022 року по справі № 420/3088/22 зменшено нарахування на суму 29293,44 грн. Сума заборгованості зі сплати ЄСВ за період з 21.04.2020 року по 19.01.2021 року складала 8495,30 грн. Станом на 09.01.2023 року заборгованість по ЄСВ складає 4327,20 грн, з яких 2127,20 грн за ІІІ квартал 2020 року та 2200,00 грн IVквартал 2020 року.

З огляду на встановлені судом обставини, з позивачки стягнуто грошові кошти в рахунок погашення боргу з ЄСВ в межах виконавчого провадження з виконання вимоги податкового органу, яку скасовано у судовому порядку та нараховано заборгованість по ЄСВ за період з 21.04.2020 року по 19.01.2021 року у сумі 8495,30 грн. При цьому, сума стягнутих у примусовому порядку коштів зарахована в рахунок погашення заборгованості за період з 21.04.2020 року по 19.01.2021 року, та залишок заборгованості у підсумку становить 4327,20 грн за ІІІ-IV квартали 2020 року.

Вивчивши позицію позивачки, оцінивши надані нею докази на підтвердження позовних вимог, враховуючи приписи діючого законодавства суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Під грошовим зобов`язанням платника податків, згідно з п.п.14.1.39 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, розуміється сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до п.п.14.1.153 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Під податковим боргом, при цьому, розуміється сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання (п.п.14.1.175 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктами 4, 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», передбачено, що платниками єдиного внеску є також: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано.

У рішенні від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 Верховний Суд зазначив, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Верховний Суд відмітив, що наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

За наслідками системного тлумачення норм права, Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у Постанові від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).

Враховуючи, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то, в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період 2018-2021 роки, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, зазначене виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, який має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.

Отже, з урахуванням наведеного, суди при вирішенні спору повинні перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску.

Враховуючи, що у період, за який позивачці було нараховано зобов`язання зі сплати єдиного внеску вона одночасно була зареєстрована фізичною особою-підприємцем та перебувала у трудових відносинах з відокремленим підрозділом «Запорізький район гідротехнічних споруд» державного підприємства водних шляхів «Укрводошлях», яке сплачувало за неї ЄСВ, що встановлено у судовому порядку в межах адміністративної справи №420/3088/22, у ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця відсутній обов`язок сплачувати ЄСВ у цей період.

Таким чином, нарахована сума заборгованості по ЄСВ за період з 21.04.2020 року по 19.01.2021 року у сумі 8495,30 грн є безпідставною та підлягає списанню, оскільки змін у трудовій діяльності позивачки не відбулось, вона і досі є найманим працівником.

Стягнуті у примусовому порядку з позивачки грошові кошти у сумі 4168,10 грн, які зараховані в рахунок погашення заборгованості по ЄСВ за період з 21.04.2020 року по 19.01.2021 року у сумі 8495,30 грн підлягають поверненню, як помилково стягнуті.

Порядком зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23.07.2021 № 417 (далі Порядок) передбачено, що у випадку надмірної або помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на належний рахунок 3556 такі кошти підлягають поверненню (п. 1 ч. 5 Порядку).

Повернення здійснюється на підставі заяви платника про повернення коштів (ч. 6 Порядку).

Як встановлено із поданої позивачкою заяви від 20.10.2022 року нею було заявлено про повернення безпідставно стягнутих коштів по ЄСВ.

Головне управління ДПС в Одеській області листом від 10.11.2022 року фактично відмовило у повернення цих коштів.

Враховуючи наведене, суд вважає, що податковий орган протиправно не вжив заходів щодо повернення позивачці надмірно сплачених коштів по ЄСВ у сумі 4168,10 грн, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Сума сплаченого судового збору підлягає розподілу на підставі ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 242- 246 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати заборгованість ОСОБА_1 по єдиному соціальному внеску за період з 21.04.2020 року по 19.01.2021 року в сумі 8495,30 грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області повернути ОСОБА_1 безпідставно стягнуті грошові кошти в межах виконавчого провадження №68157882 від 14.01.2022 року в рахунок погашення заборгованості з єдиного соціального внеску у сумі 4168,10 грн.

Стягнути з ГУ ДПС в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 2147,20 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Попов В.Ф.