Справа № 460/4124/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/4124/23 пров. № А/857/7699/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Єврошпон-Смига» на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року у справі за його позовом до виконувача обов`язків начальника Головного управління ДПС у Рівненській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби, ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання до вчинення певних дій,

суддя у І інстанції Комшелюк Т.О.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 03 квітня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року Приватне акціонерне товариство «Єврошпон-Смига» (далі ПрАТ) звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просило:

1) визнати протиправними діяння виконувача обов`язків начальника Головного управління ДПС у Рівненській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби (далі ГУ ДПС), ОСОБА_1 (далі Начальник) щодо відмови у наданні товариству достовірної, точної та повної інформації на запит від 20 січня 2023 року в частині пунктів 1, 3, 4 запиту;

2) зобов`язати Начальника повторно розглянути запит ПрАТ від 20 січня 2023 року та надати позивачу достовірну, точну та повну інформацію за пунктами 1, 3, 4 запиту від 20 січня 2023 року згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації», а саме:

пункт 1 - інформацію про суб`єктів господарювання, що перебувають на обліку у ГУ ДПС (найменування, код), які подали до ГУ ДПС за період січень - грудень 2022 року Декларації з податку на додану вартість та Заяви про повернення сум бюджетного відшкодування, які відображаються в податкових деклараціях, що перевищують 100 000 грн;

пункт 3 - інформацію про суб`єктів господарювання, що перебувають на обліку у ГУ ДПС (найменування, код), яким за період січень - грудень 2022 року ГУ ДПС узгоджено суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість;

пункт 4 - інформацію про суми бюджетних коштів, які ГУ ДПС було узгоджено до бюджетного відшкодування по кожному із суб`єктів господарювання, що перебувають на обліку у ГУ ДПС, за поданими такими платниками Деклараціями та відповідними Заявами повернення сум бюджетного відшкодування за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року у справі № 460/4124/23, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у задоволенні вказаного позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що вказані у запиті позивача платники податків не надавали своєї письмової згоди на розголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника. Доступ до такої інформації є обмежений згідно із підпунктом 17.1.9. пункту 17.1. статті 17 та підпункту 21.1.6 пункту 21.1 статті 21 Податкового кодексу України (далі ПК). Надання такої інформації може зашкодити інтересам платників податків, зазначеним у пунктах 1-3 частини 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VI), зокрема, щодо захисту репутації або прав інших людей, запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно. Тому шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відтак, при вирішенні питання щодо відмови в наданні позивачу інформації на запит від 20 січня 2023 року в частині пунктів 1, 3, 4, відповідач діяв на підставі діючого законодавства.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ПрАТ, яке у своїй скарзі просило таке скасувати та прийняти нове про задоволення його позову в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої упереджено врахувавши лише аргументи представниці ГУ ДПС, викладені у відзиві на позовну заяву, який є нікчемним, так як підписаний особою, яка не має відповідних повноважень.

Повноваження Воробйової О.В. на представництво у адміністративному суді інтересів ОСОБА_1 до відзиву не додано.

Відповідачем не спростовано те, що запитувана публічна інформація знаходиться у контролюючому органі, очолюваному відповідачем.

Судом першої інстанції зроблено хибний висновок про конфіденційність запитуваної інформації з посиланням на підпункт 200.7.1. пункту 200.7 статті 200 ПК.

Тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації. Відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, у чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Відмова відповідача у наданні позивачу інформації, яка не є інформацією з обмеженим доступом, не обґрунтована, як і висновки суду першої інстанції, наведені в оскаржуваному рішенні.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що урозумінні Закону № 2939-VІ посадові та службові особи органів влади не є розпорядниками інформації. Розпорядником інформації, з приводу якої позивачем було подано адміністративний позов, є ГУ ДПС.

Відзив на адміністративний позов у справі підписаний ОСОБА_2 , як представником ГУ ДПС.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що розпорядником інформації, зазначеної у Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

ГУ ДПС не є розпорядником вказаної інформації, адже така у повному обсязі не знаходиться у його володінні. На ГУ ДПС покладено обов`язок надання лише відповідної інформації у порядку, встановленому постановою Кабінету 'Міністрів України від 25 січня 2017 року № 26 «Про затвердження Порядку ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість» (далі Постанова № 26).

Судом обґрунтовано враховано те, що ГУ ДПС не здійснювало оприлюднення вказаної у запиті інформації, а отже у нього відсутній обов`язок надавати інформацію, зазначену у запиті.

Безпідставними є посилання апелянта на статті 7, 13 Закону №2939-VI з твердженням, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, оскільки вказані норми закону не містять інформації щодо можливості надання розпорядниками на запит інформації про розпорядження бюджетними коштами.

Отже, при вирішенні питання щодо відмови у наданні ПрАТ інформації на запит від 20 січня 2023 року у частині пунктів 1, 3, 4, відповідач діяв на підставі діючого законодавства, а суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, 21 січня 2023 року ПрАТ звернулося до Начальника із запитом про надання інформації, у якому просило, зокрема, надати:

1. Інформацію про суб`єктів господарювання, що перебувають на обліку у ГУ ДПС (найменування, код), які подали до ГУ ДПС за період січень - грудень 2022 року Декларації з ПДВ та Заяви про повернення сум бюджетного відшкодування, які відображаються в податкових деклараціях, що перевищують 100 000 грн;

3 Інформацію про суб`єктів господарювання, що перебувають на обліку у ГУ ДПС (найменування, код), яким за період січень-грудень 2022 року ГУ ДПС узгоджено суми бюджетного відшкодування ПДВ ;

4. Інформацію про суми бюджетних коштів, які ГУ ДПС було узгоджено до бюджетного відшкодування по кожному із суб`єктів господарювання, що перебувають на обліку у ГУ ДПС, за поданими такими платниками Деклараціями та відповідними Заявами повернення сум бюджетного відшкодування за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року.

У відповідь листом від 26 січня 2023 року № 18/ЗПІ/17-00-04-04 за підписом Начальника позивача було повідомило, що за січень-грудень 2022 року 150 суб`єктами господарювання подано 595 декларацій з ПДВ, згідно з якими заявлено до відшкодування з бюджету ПДВ на поточний рахунок (в сумі більше 100000 грн по кожній декларації) на загальну суму 2 519 321 526грн. Щодо надання інформації про суб`єктів господарювання, які подали декларації з ПДВ за період січень-грудень 2022 року та заяви про повернення ПДВ, що перевищують 100 000 грн, а також інформацію про суми бюджетних котів, які було узгоджено до бюджетного відшкодування по кожному з суб`єктів господарювання, то така інформація є інформацією з обмеженим доступом. Зауважено, що розпорядником інформації щодо заяв про повернення суми бюджетного відшкодування є Міністерство фінансів України, як адміністратор Реєстру.

ПрАТ не погодилося із правомірністю отриманої відповіді на свій запит та звернулося до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За правилами частини 5 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (частина перша статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес регламентовано Законом № 2939-VI.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Приписами статті 3 Закону №2939-VI визначено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє.

Пунктом 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону №2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону (частина перша статті 7 Закону №2939-VI).

Статтею 12 Закону №2939-VI передбачено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Статтею 19 Закону №2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Частиною першою статті 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, наведені правові норми дають підстави для висновку про те, що положення Закону № 2939-VI визначають порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (частина перша статті 2 Закону№ 2939-VI).

Визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що з урахуванням приписів Закону № 2939-VI розпорядник інформації повинен володіти інформацією на момент отримання запиту та така інформація повинна знаходитись на певному матеріальному носію, тобто публічна інформація стосується інформації, яка відповідно до вимог діючого законодавства опинилася у розпорядника інформації (зокрема, це може бути інформація, яка створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або інформація, яку вони отримали від інших суб`єктів чи, наприклад, від органу правонаступником якого вони стали).

У спірному випадку під володінням розуміється не юридична правомочність, що є складовою права власності (володіння, користування, розпорядження), а характеристика фактичного стану, тобто факт контролю суб`єкта над певною інформацією як нематеріальним об`єктом (інформація зберігається у суб`єкта в зафіксованому на матеріальному носії вигляді або іншим чином доступна йому).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

При цьому статтею 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Розпорядники інформації - коло суб`єктів, які мають визначені законом обов`язки щодо оприлюднення та надання публічної інформації, що знаходиться у їхньому володінні.

Розпорядниками інформації визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI).

Відтак, під поняттям «розпорядник інформації» розуміється не особа, яка має право розпорядження інформацією, а особа, під контролем якої знаходиться публічна інформація.

Водночас у розумінні Закону № 2939-VI не є розпорядниками інформації, а отже і суб`єктами владних повноважень посадові та службові особи органів влади.

При цьому поняття «суб`єкти владних повноважень», викладене у статті 13 Закону № 2939-VI, різниться від інших законодавчих актів.

Так, відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, у статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України до суб`єктів владних повноважень віднесено посадових чи службових осіб. Проте такі особи не є суб`єктами владних повноважень та розпорядниками інформації згідно з нормами Закону № 2939-VI. Це пов`язано з тим, що окремі посадові чи службові особи не повинні володіти інформацією або бути її розпорядниками. До посадових чи службових обов`язків таких осіб може входити зберігання або обробка публічної інформації, вони також можуть використовувати інформацію у своїй роботі, але вони не є суб`єктами, які зобов`язані надавати публічну інформацію - таким суб`єктом є орган влади, в якому вони працюють.

Тому, запитувачу при поданні запиту не важливо знати, хто саме з посадових чи службових осіб володіє інформацією - запит подається до органу влади, як до розпорядника такою інформацією.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 грудня 2020 року при розгляді справи №240/1422/19, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Згідно із приписами частини 1 статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.

На переконання апеляційного суду, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача у публічно-правовій сфері. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Питання заміни неналежної сторони регламентовано приписами статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи (частина 1 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України).

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача (частина 3 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України).

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (частина 4 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України).

Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку (частина 6 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заміна позивача допускається до початку судового розгляду справи по суті. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції (частина 1 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України).

За правилами частини 5 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції наголошу на відсутності у нього повноважень на заміну неналежного відповідача належним на стадії апеляційного перегляду.

Водночас апеляційний суд акцентує увагу на тому, що Начальник, який діяв від імені ГУ ДПС, підписуючи лист від 26 січня 2023 року № 18/ЗПІ/17-00-04-04, не є належним відповідачем у спорі, а відтак за наведеного правового обґрунтування та встановлених фактичних обставин справи підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення заявлених ПрАТ позовних вимог немає.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Так, у пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

У Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Єврошпон-Смига» залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року у справі № 460/4124/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк