Справа № 140/3945/23
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року ЛуцькСправа № 140/3945/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся в суд з позовом до військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_2 у якому просить:

1) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 10.08.2015 по 15.02.2021 та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 10.08.2015 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;

2) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з березня 2018 року по 15.02. 2021 відповідно до вимог п. 5 Порядку №1078 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015) з відрахуванням виплаченої та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;

3) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати з 30.01.2020 по 31.12.2020 ОСОБА_1 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом па 01.01.2020 та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату грошового забезпечення з 30.01.2020 по 31.12.2020, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року з врахуванням виплачених сум;

4) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати з 01.01.2021 по 15.02.2021 ОСОБА_1 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021 та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення з 01.01.2021 по 15.02.2021, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021 року з врахуванням виплачених сум;

5) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 10.08.2015 по 15.02.2021, грошового забезпечення з 30.01.2020 по 31.12.2020, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, та грошового забезпечення з 01.01.2021 по 15.02.2021 року, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021 з 01.01.2015 по день їх фактичної виплати із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;

6) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати з 21.01.2022 по 24.03.2022 ОСОБА_1 за час тимчасового виконання обов`язків начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї посади та зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 21.01.2022 по 24.03.2022 за час тимчасового виконання обов`язків начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї посади;

7) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати з 15.02.2021 по 31.12.2021 ОСОБА_1 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021 та зобов`язати військову частину НОМЕР_2 провести перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення з 15.02.2021 по 31.12.2021, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021 з врахуванням виплачених сум;

8) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати з 01.01.2022 по 15.12.2022 ОСОБА_1 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та зобов`язати військову частину НОМЕР_2 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2022 по 15.12.2022, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 0.01.2022 з врахуванням виплачених сум;

9) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення з 15.02.2021по 31.12.2021, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 01.01.2021 та грошового забезпечення з 01.01.2022 по 15.12.2022, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, а також грошового забезпечення за час тимчасового виконання обов`язків начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї посади, з 15.02.2021 по день їх фактичної виплати із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 10.08.2015 по 15.02.2021 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 (оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 »).

15.02.2021 ОСОБА_1 наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ) №35 (по стройовій частині) звільнений з посади офіцера відділу безпеки служби військової управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_3 ) та виключений лі списків частини у зв`язку призначенням його наказом командувача військ ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №21 від 22.01.2021 на посаду начальника групи безпеки військової служби військової частини НОМЕР_2 .

Під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3 позивач перебував на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 .

З 16.02.2021 по 15.12.2022 ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

15.12.2022 позивача звільнено з військової служби у запас з військової частини НОМЕР_2 та наказом командира військової частини НОМЕР_2 №331 (по стройовій частині) виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення з 15.12.2022.

При звільненні з посади та виключенні зі списків військової частини НОМЕР_3 позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 10.08.2015 по 28.02.2018 взагалі, а з 01.03.2018 по 15.02.2021 виплачено індексацію не в повному обсязі.

Грошове забезпечення протягом 30.01.2020 15.02.202 та з 15.02.2021 по 15.12.2022 позивачу неправомірно нараховувалось відповідачами виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України на 01.01.2018.

Окрім того, позивачу не було здійснено доплату за тимчасове виконання обов`язків начальника штабу - першого заступника командира бригади (військової частини НОМЕР_2 ) за період з 21.01.2022 по 24.03.2022.

На звернення позивача щодо неналежної виплати, листом-відповіддю від 17.02.2023 №36/2023 від військової частини НОМЕР_1 було відмовлено в здійсненні перерахунку та доплат грошового забезпечення за 2020-2021 роки.

Листом-відповіддю від 18.02.2023 №102/фс від військової частини НОМЕР_2 було відмовлено в здійсненні перерахунку та доплати грошового забезпечення.

Вважаючи бездіяльність військових частин щодо невиплати грошового забезпечення у належному розмірі протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.104).

Ухвалою суду від 15.05.2023 залучено до участі у справі як відповідача Військову частину НОМЕР_3 .

У відзиві на позов від 13.04.2023 №3493 представник відповідача Військової частини НОМЕР_2 позову не визнав та вказав, що грошове забезпечення позивачу виплачувалося у відповідності до норм чинного законодавства, зокрема Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260 № 260 (а.с. 109-114).

У відзивах на позов від 26.04.2023 №525 та від 22.06.2023 №501/26/358 представники Військових частин НОМЕР_1 та А 0796 позовні вимоги заперечили та просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідачів у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що з 10.08.2015 по 15.02.2021 позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 (оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 »).

15.02.2021 ОСОБА_1 наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ) №35 (по стройовій частині) звільнений з посади офіцера відділу безпеки служби військової управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_3 ) та виключений лі списків частини у зв`язку призначенням його наказом командувача військ ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №21 від 22.01.2021 на посаду начальника групи безпеки військової служби військової частини НОМЕР_2 .

Під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3 позивач перебував на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 .

З 16.02.2021 по 15.12.2022 ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

15.12.2022 позивача звільнено з військової служби у запас з військової частини НОМЕР_2 та наказом командира військової частини НОМЕР_2 №331 (по стройовій частині) виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення з 15.12.2022.

Вважаючи, що грошове забезпечення виплачувалося йому в неповному розмірі, ОСОБА_1 17.01.2023 звернувся письмово до командування військової частини НОМЕР_3 із заявою про: нарахування та виплачу йому індексації грошового забезпечення за період з 10.08.2015 по 15.02.2021 (з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб; нарахування за виплату індексації грошового забезпечення за період з 10.08.2015 по 15.02.2021 відповідно до положень Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17,07,2003 №1078 (далі - Порядок №1078), а саме просив застосувати базовий місяць для нарахування індексації грошового забезпечення за серпень 2015 року - лютий 2018 року - січень 2008 року; з березня 2018 року по лютий 2021 року індексацію розрахувати відповідно до п. 5 Порядку №1078. Виплату вказаних сум просив здійснити із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку в доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими за особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004; З 20.01.2020 по 31.12.2020 просив провести перерахунок та виплат грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого/законом на 1 січня 2020 ріжу), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12, 13,14 Постанови №704, з врахуванням виплачених сум; з 01.01.2021 по 15.02.2021 провести перерахунок та виплату грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року (але не менше 50 відсотків розмір) мінімальної заробітної плати встановленого законом на 1 січня 2020 року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12, 13, 14 Постанови №704, з врахуванням виплачених сум; здійснити нарахування та виплатити компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 15.02.2021. грошового забезпечення з 30.01.2020 по 31.12.2020, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 та з 01.01.2021 по 15.02.2021 виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021, з 01.01.2016 но день їх фактичної із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів і фізичних осіб (а.с. 38-42).

Листом-відповіддю від 17.02.2023 №36/202 військова частина НОМЕР_1 відмовила в здійсненні перерахунку та доплат грошового забезпечення за 2020-2021 роки. У листі роз`яснено, що індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 нараховано ОСОБА_1 випереджаючим шляхом відповідно до вимог абзацу 9 пункту 5 Порядку №1078. При цьому місяцем підвищення доходу (базовим місяцем) при нарахуванні індексації враховано грудень 2015 року крайній місяць підвищення грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України. Оскільки нарахована випереджаючим шляхом сума ймовірної індексації протягом січня 2016 року лютого 2018 року не перевищила суму підвищення грошового забезпечення за грудень 2015 року, нарахована індексація грошового забезпечення за вказаний період становить 0 грн. Грошове забезпечення позивачу виплачувалось згідно з постановою КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка є чинною (а.с.43-45).

17.01.2023 позивач звернувся з заявою про виплату грошового забезпечення до військової частини НОМЕР_2 у якій просив: здійснити перерахунок посадового окладу та окладу за військове звання з 15.02.2021 по 31.12.2021 виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021; нарахувати та виплатити 01.01.2022 по 15.12.2022 ОСОБА_1 грошове забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022; здійснити доплату з 21.01.2022 по 24.03.2022 за час тимчасового виконання обов`язків начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 ; виплатити грошову компенсацію за невикористане речове майно в сумі 42276, 54 грн; нарахувати і виплатити компенсацію втрат доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати (а.с.65-68).

Листами-відповідями від 18.02.2023 №№101/фс, 102/фс військовою частиною НОМЕР_2 відмовлено в здійсненні перерахунку та доплати грошового забезпечення з наданням відповідних роз`яснень (а.с. 69-73).

З довідки про нараховану та виплачену індексацію грошового забезпечення, вбачається, що у період з 10.08.2015 по 28.02.2018 індексація ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась. З березня 2018 року по 15.02.2021 позивачу нараховувалась та виплачувалась індексація у наступних розмірах: з грудня 2018 року по лютий 2019 року по 71,08 грн щомісячно; з березня 2019 року по червень 2019 року у розмірі 134, 47 грн щомісячно; з липня 2019 року по листопад 2019 року у розмірі 206, 72 грн щомісячно; з грудня 2019 року по червень 2020 року у розмірі 216, 51 грн щомісячно; з липня 2020 року по листопад 2020 року у розмірі 226, 29 грн щомісячно; у грудні 2020 року 233, 81 грн; у січні 2021 року 331, 42 грн, у лютому 2021 177, 55 грн (пропорційно до відпрацьованого часу) (а.с. 46).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон №2011-XII).

Частинами 1-4 статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

При цьому, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 10.08.2015 по 28.02.2018 та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 10.08.2015 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб суд зазначає наступне.

Абзацом 2 частини 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ Про індексацію грошових доходів населення (далі - Закон №1282-ХІІ).

Згідно з статтею 2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статей 4, 6 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина; індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації визначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).

Згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 році - 103 відсотка).

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно з пунктом 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Згідно з пунктом 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

З системного аналізу вказаних норм суд дійшов висновку, що місяць в якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) є базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення військовослужбовців. Разом з тим, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, то базовий період не змінюється, а сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018 (далі - Постанова № 1294), встановлено підвищені посадові оклади військовослужбовців, які визначені Додатком №1 до Постанови №1294.

Отже, базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення позивача з 10.08.2015 по 28.02.2018 є саме січень 2008 року, в якому Постановою №1294 встановлені підвищені розміри посадових окладів військовослужбовців (а не грудень 2015 року, як вважає відповідач військова частина частини НОМЕР_1 ).

У такому порядку нарахування індексації здійснюється до наступного підвищення розміру посадового окладу військовослужбовців, яке відбулося у березні 2018 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, яка набрала чинності 01.03.2018, та наказу Міністерства оборони України від 01.03.2018 №90 Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Таким чином, з березня 2018 року при виплаті індексації грошового забезпечення базовим місяцем є березень 2018 року. В решті періоду базовий місяць повинен був залишатись незмінним, а саме: січень 2008 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі №400/1118/21 та в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) враховується судом при вирішення даного спору.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі №9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Суд також звертає увагу на правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у п.23 рішення у справі Сук проти України від 10.03.2011 року, заява №10972/05, де зазначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Отже, не нарахування відповідачем індексації грошового забезпечення в період з 10.08.2015 по 28.02.2018 у встановленому розмірі (з урахуванням того, що базовим місяцем є січень 2008 року) порушує право позивача на отримання такої індексації у належному розмірі, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком відповідача.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що охоронювані законом права, свободи та інтереси позивача протиправно порушені бездіяльністю в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 10.08.2015 по 28.02.2018 зі встановленням базового місяця січень 2008 року.

З огляду на наведене та зважаючи на те, що завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення (вчинення дії) суб`єктом владних повноважень, то порушене право позивача у даному випадку підлягає відновленню шляхом визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 10.08.2015 по 28.02.2018 зі встановленням базового місяця - січень 2008 року та зобов`язання вказаного відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення в період з 10.08.2015 по 28.02.2018 зі встановленням базового місяця - січень 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших ви плаї, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з березня 2018 року по 15.02.2021 відповідно до вимог п. 5 Порядку №1078 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015) з відрахуванням виплаченої суми та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб суд зазначає наступне.

Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає, що при здійсненні нарахування та виплаті індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по день звільнення (15.02.2021) відповідачем не було враховано вимоги абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.

У вказаному контексті суд зазначає, що підвищення посадового окладу позивача з березня 2018 відбулося у зв`язку із прийняттям Постанови № 704, якою змінено (підвищено) розміри окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням відповідних категорій військовослужбовців, тому саме березень 2018 в контексті застосування у спірних правовідносинах норми абзацу першого пункту 5 Порядку № 1078 є місяцем підвищення доходів позивача, в якому значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків (базовим місяцем).

Згідно з абзацом другим пункту 5 Порядку № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Статтею 4 Закону України №1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ч.1 ст.4 із змінами, внесеними згідно із Законом №911-VIII від 24.12.2015, який набрав чинності 01.01.2016).

Відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України індекс споживчих цін (індекс інфляції) у березні 2018 становив 101,1%, в квітні 2018 року становив 100,8%, в травні 2018 року - 100,0%, в червні 2018 року - 100,0%, в липні 2018 року - 99,3%, в серпні 2018 року - 100,0%, в вересні 2018 року - 101,9%, в жовтні 2018 року - 101,7%.

Отже, за офіційними даними Державної служби статистики України у березні 2018 року щодо лютого того ж року індекс споживчих цін становив 101,1 відсотки, а поріг індексації розрахований наростаючим підсумком з 1 березня 2018 року до листопада 2018 року включно не перевищив 103 відсотки.

Таким чином, оскільки величина індексу споживчих цін з 01.03.2018 до 30.11.2018 не перевищила порогу інфляції у розмірі 103 відсотка, то відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 індексація грошових доходів населення не проводилась.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 09.06.2022 у справі №600/524/21-а, у постанові від 15.06.2022 у справі № 520/4061/21, у постанові від 02.11.2022 у справі № 120/12718/21-а.

З довідки про нараховану та виплачену індексацію грошового забезпечення, вбачається, що у період з грудня 2018 року по лютий 2021 року ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась індексація у наступних розмірах: з грудня 2018 року по лютий 2019 року у розмірі 71,08 грн щомісячно; з березня 2019 року по червень 2019 року у розмірі 134, 47 грн щомісячно; з липня 2019 року по листопад 2019 року у розмірі 206, 72 грн щомісячно; з грудня 2019 року по червень 2020 року у розмірі 216, 51 грн щомісячно; з липня 2020 року по листопад 2020 року у розмірі 226, 29 грн щомісячно; у грудні 2020 року 233, 81 грн; у січні 2021 року 331, 42 грн, у лютому 2021 177, 55 грн (пропорційно до відпрацьованого часу) (а.с. 46).

Доказів того, що розмір підвищення грошового доходу позивача є нижчим за суму індексації, матеріали справи не містять.

Вимога позивача стосовно застосування щомісячної фіксованої індексації ґрунтуються на положеннях Порядку №1078 в редакції, яка не діяла на час виникнення спірних правовідносин. Зокрема, Закон №1282-ХІІ та Порядок №1078 у період існування спірних правовідносин не містять в собі такого поняття як фіксована сума індексації. Зазначений термін використовувався у додатку 4 Приклад проведення індексації у разі підвищення грошових доходів до Порядку №1078, однак, лише в редакції, що діяла до 15.12.2015 .

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 12.05.2022 в справі №580/3335/21, від 15.06.2022 в справі №520/4061/21.

За таких обставин і наведеного правого регулювання суд дійшов висновку, що при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по 15.02.2021 військовою частиною НОМЕР_1 не допущено порушення прав та інтересів позивача, а тому підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати з 30.01.2020 по 31.12.2020 ОСОБА_1 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом па 01.01.2020 та зобов`язання провести перерахунок та виплату грошового забезпечення з 30.01.2020 по 31.12.2020, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року з врахуванням виплачених сум; визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати з 01.01.2021 по 15.02.2021 ОСОБА_1 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021 та зобов`язання провести перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення з 01.01.2021 по 15.02.2021, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021 року з врахуванням виплачених сум; визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати з 15.02.2021 по 31.12.2021 ОСОБА_1 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021 та зобов`язання провести перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення з 15.02.2021 по 31.12.2021, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021 з врахуванням виплачених сум; визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати з 01.01.2022 по 15.12.2022 ОСОБА_1 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та зобов`язання провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2022 по 15.12.2022, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 0.01.2022 з врахуванням виплачених сум, суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі також -Закон № 2011-XII), у статті першій якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №704, якою зокрема затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, додаткові види грошового забезпечення та розміри надбавки за вислугу років, у тому числі військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу. Ця постанова набрала чинності з 01.03.2018.

Постановою № 704 зокрема затверджено: тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14; розміри надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу згідно з додатком 16.

Пунктом 4 Постанови № 704 (в редакції, чинній до 24.02.2018) було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Згідно з пунктом 1 Примітки Додатку 1 Постанови № 704 «Тарифна сітка розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу» посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли посадовий оклад визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.

Згідно із Приміткою Додатку 14 «Схема тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу» оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли розмір окладу визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб»(надалі також - Постанова №103, яка набрала чинності 24.02.2018) до Постанови № 704 внесено зміни, внаслідок яких пункт 4 даної постанови було викладено у новій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Однак, зміст приміток до Додатків 1 та 14 до Постанови № 704 не був приведений у відповідність з нормою пункту 4 цієї ж Постанови.

Таким чином, пункт 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року».

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, яким було внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704. Тому позивач вважає, що з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18 діє редакція пункту 4 Постанови № 704, яка була чинною до зазначених змін.

Так, відповідно до редакції пункту 4 Постанови № 704, яка діяла до внесення змін, та вимог пункту 1 Приміток Додатку 1 та пункту Примітки Додатку 14 до Постанови № 704, розміри посадового окладу та окладу за військовими (спеціальними) званнями з 29.01. 2020 мають визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Пунктом 4 Постанови № 704 визначено граничну нижню величину, яка береться для розрахунку посадового окладу, що складає розмір прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного року, але не менше 50% мінімальної заробітної плати станом на 1 січня відповідного року. Відтак, у випадку, коли у календарному році, в якому застосовується відповідна норма зазначеного підзаконного нормативно-правового акту, 50% мінімальної заробітної плати перевищують прожитковий мінімум, мінімальна заробітна плата стає розрахунковою величиною для обрахунку посадових окладів.

При цьому, суд зауважує, що пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»(далі- Закон № 1774-VІІІ), який набрав чинності 01.01.2017 встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Норми пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII були чинними як на дату прийняття Постанови № 704, так і станом на 29.01.2020, неконституційними не визнавалися.

Водночас, Постанова № 704 є підзаконним нормативно-правовим актом. Юридична сила закону, як джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади.

Пунктом 3 частини 1статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Відтак, вказаний пункт Постанови № 704 у частині, яка суперечить нормам розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII, не підлягає застосуванню.

Таким чином, суд дійшов висновку, що під час розв`язання колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону №1774-VIII та пункту 4 Постанови № 704 у редакції до внесення змін Постановою № 103 перевагу слід надати положенням Закону, як акту права вищої юридичної сили з урахуванням статті 8 Конституції України. Враховуючи те, що норма пункту 3 розділу ІІ Закону №1774-VIII не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за приписи пункту 4 Постанови № 704 у редакції до внесення змін Постановою № 103, правові підстави для обчислення розміру окладу за посадою заявника та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати відсутні.

З огляду на зазначене, суд вважає, що згідно з Постановою № 704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується. Такі ж правила діють при визначенні грошового забезпечення для перерахунку пенсій особам, звільненим з військової служби.

Одночасно суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.12.2019 по справі № 240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, згідно яких: «01.01.2017 набрав чинності Закон України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». За змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017. Таким чином, за загальним правилом дії норм права у часі у зв`язку із набранням чинності Законом України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ, яким установлено розрахункову величину для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і заборонено застосовувати мінімальну заробітну плату після набрання чинності цим Законом, положення статті 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XIIщодо обчислення щомісячної грошової допомоги у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають».

За такого правового регулювання суд дійшов переконання, що відповідачі діяли правомірно, застосовуючи при обчисленні грошового забезпечення позивача ОСОБА_1 таку розрахункову величину, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, а відтак у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату доплати ОСОБА_1 за період з 21.01.2022 по 24.03.2022 за час тимчасового виконання обов`язків начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї посади, суд зазначає наступне.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №15 (по стройовій частині) від 21.01.2022 ОСОБА_1 приступив до тимчасового виконання обов`язків начальника штабу - першого заступника командира бригади військової частини НОМЕР_2 , які виконував до 24.03.2022 (а.с.87-88).

З заяв сторін по суті справи вбачається, що у виплаті позивачу грошового забезпечення за період з 21.01.2022 по 24.03.2022 з урахуванням посадового окладу, встановленого для посади начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 , позивачу було відмовлено.

Позивач, обгрунтовуючи позовні вимоги у цій частині, вказує на те, що оскільки він не будучи заступником командира військової частини НОМЕР_2 , перебуваючи на штатній посаді начальника групи безпеки військової служби військової частини НОМЕР_2 , начальнику штабу - першому заступнику командира військової частини за своїми функціональними обов`язками безпосередньо не підпорядковувався, а безпосередньо підпорядковувався за своїми функціональними обов`язками заступнику командира військової частини НОМЕР_2 , та оскільки він за своєю посадою не являвся штатним заступником начальника штабу військової частини, і при цьому тимчасово виконував обов`язки начальника штабу - першого заступника командира військової частини, то є усі підстави для нарахування, перерахунку та виплати йому грошового забезпечення за тимчасове виконання обов`язків начальника штабу - першого заступника командира бригади - військової частини НОМЕР_2 за період з 21.01.2022 року но 24.03.2022, з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї посади.

Суд погоджується з доводами позивача та вказує на наступне.

Виплата грошового забезпечення за час тимчасового виконання обов`язків за посадою регулюється розділом XXVI Порядку №260.

Згідно з пунктом 1 розділу XXVI Порядку №260 військовослужбовцям, які допущені в установленому порядку до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою, безперервно виконували обов`язки за цією посадою 30 календарних днів і більше, грошове забезпечення виплачується з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї вакантної посади, строком не більше ніж шість місяців.

Військовослужбовцям, допущеним в установленому порядку до тимчасового виконання обов`язків за невакантною посадою, безперервно виконували обов`язки за цією посадою 30 календарних днів і більше, грошове забезпечення виплачується з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї посади, строком не більше ніж чотири місяці, крім випадків тимчасового виконання обов`язків за посадами:

військовослужбовців, які направлені за кордон без виключення зі списків особового складу військових частин, - до одного року;

військовослужбовців, які відряджені до інших військових частин або направлені у відрядження в райони ведення бойових дій (виконання бойових завдань), проведення антитерористичних операцій або операції об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, а також для здійснення заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, - на період такого відрядження;

військовослужбовців, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показаннями), - на період такої відпустки.

Після закінчення вищезазначених строків тимчасового виконання обов`язків на посадах або прийняття рішення про повернення до виконання обов`язків за основною посадою військовослужбовцям виплачується грошове забезпечення за основною посадою.

Виплата грошового забезпечення за тимчасове виконання обов`язків за посадами здійснюється на підставі відповідного наказу командира (пункт 3 розділу XXVI Порядку №260).

Згідно з пунктом 5 розділу XXVI Порядку №260 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, які обіймають посади начальників штабів, заступників командирів (начальників) військових частин (установ, організацій) і начальників усіх найменувань, за тимчасове виконання обов`язків за невакантними посадами безпосередніх командирів (начальників) не здійснюється.

Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_1 у вказаній частині військова частина НОМЕР_2 посилається на те, що у період з 21.01.2022 по 24.03.2022 у військовій частині НОМЕР_2 перебували штатні заступники начальника штабу першого заступника командира військової частини, що не вибували з військової частини та виконували свої посадові обов`язки, а тому позивач тимчасово виконував посадові обов`язки за невакантною посадою безпосереднього начальника (в даному випадку начальника штабу-першого заступника командира військової частини).

Однак, відповідачем не доведено, що позивач тимчасово виконував обов`язки за невакантною посадою свого безпосереднього командира. Так позивач безпосередньо підпорядковувався за своїми функціональними обов`язками заступнику командира військової частини НОМЕР_2 (а не першому заступнику командира військової частини) та не був штатним заступником начальника штабу військової частини.

Відтак, позивач ОСОБА_1 має право на виплату йому грошового забезпечення за період з 21.01.2022 по 24.03.2022 з урахуванням посадового окладу, встановленого для посади начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 , оскільки був допущений в установленому порядку до тимчасового виконання обов`язків за невакантною посадою, безперервно виконував обов`язки за цією посадою 30 календарних днів і більше. Суд вважає, що на правовідносини, які виникли між сторонами не поширюється пункт 5 розділу XXVI Порядку №260 з підстав, які викладені вище.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 10.08.2015 по 28.02.2018; зобов`язання військової частини НОМЕР_2 виплатити компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за час тимчасового виконання обов`язків начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 №2050-ІІІ «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до статей 3, 4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Норми Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Отже, з наведеного слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, індексації грошових доходів громадян, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини, так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

За змістом статті 6 Закону №2050-ІІ, пункту 7 Порядку №159 компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднаннями громадян; коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Із наведеного можна зробити висновок, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі індексації заробітної плати (грошового забезпечення). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Така правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.04.2021 у справі №465/322/17, від 04.03.2021 справі №520/34/17, від 20.04.2022 у справі №461/1390/16-а, від 05.07.2022 у справі №420/7633/20 та ряду інших.

Наведені норми свідчать, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої ст.2 ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення військовослужбовця). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у даній справі військовою частиною) добровільно чи на виконання судового рішення.

Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.02.2019 у справі №814/1428/18.

Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Проте, суд звертає увагу, що у постановах від 05.03.2020 у справі № 140/1547/19, від 21.09.2022 у справі №816/1627/18, від 16.11.2022 у справі №674/22/17 Верховний Суд зазначив: « Згідно з положеннями статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до статті 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. З системного аналізу правових норм вбачається, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення військовослужбовця) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.»

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що хоча позивач і здобув право на компенсаційні виплати передбачені за несвоєчасне нарахування сум індексації та грошового забезпечення, однак їх стягнення неможливе у зв`язку з відсутністю виплати самої заборгованості.

За таких обставин, суд вважає, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо виплати компенсації втрати частини доходів до задоволення не підлягають, оскільки вони є передчасними.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, однак, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки, на час розгляду справи таких не існує.

Відповідно до п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Оскільки виплата компенсації втрати частини доходів відбувається під час виплати таких доходів і повинна самостійно нараховуватись суб`єктом владних повноважень, то на час розгляду даної справи, порушень прав позивача щодо не виплати такої компенсації ще не існує та носить характер припущень.

За таких обставин, суд вважає, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо виплати компенсації втрати частини доходів до задоволення не підлягають, оскільки вони є передчасними.

Згідно з ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 10.08.2015 по 15.02.2021 зі встановленням базового місяця - січень 2008 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 10.08.2015 по 15.02.2021 зі встановленням базового місяця - січень 2008 року із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших ви плаї, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати з 21.01.2022 по 24.03.2022 ОСОБА_1 за час тимчасового виконання обов`язків начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї посади.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 21.01.2022 по 24.03.2022 за час тимчасового виконання обов`язків начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу, встановленого для цієї посади (з урахуванням виплачених сум).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач 1: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Відповідач 2: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Відповідач 3: Військова частина НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Головуючий-суддя Т.М. Димарчук