Справа № 380/5555/23
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2023-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/5555/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хоми О.П., розглянувши у загальному позовному провадженні в м. Львові в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати Наказ начальника Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №157-к від 22.02.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 28.02.2023 відповідно до пункту 1 статті 40, статті 44 КЗпП України;

- поновити позивача на посаді головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради з 01.03.2023;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2023 по день ухвалення судового рішення з розрахунку 1 676 грн 55 к. за кожен робочий день;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані такими обставинами. Наказом начальника Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики ЛМР №157-к від 22.02.2023 позивача звільнено із займаної посади 28.02.2023 відповідно до пункту 1 статті 40, статті 44 Кодексу законів про працю України. З наказом про звільнення від 22.02.2023 позивач ознайомилась під розписку лише 28.02.2023, а тому з цієї дати в неї виникло право на оскарження спірного наказу. 29.12.2022 відповідач ознайомив під розписку з повідомленням від 28.12.2022, згідно якого позивача попереджено про зміну істотних умов праці, скорочення чисельності та штату працівників з 01.03.2023 та запропоновано 6 посад, з яких 5 посад у Шевченківському відділі соціального захисту та 1 посада у Франківському відділі соціального захисту. При цьому 5 запропонованих посад були на тимчасовій основі на час відсутності основного працівника і тільки одна нерівнозначна посада спеціаліст І категорії сектору прийняття заяв Шевченківського відділу соціального захисту. Посилаючись на порушення відповідачем процедури та строків звільнення ОСОБА_1 , передбачених статтею 49-2 КзПП України, яке полягало у відсутності пропозиції позивачу рівнозначних та всіх посад, наявних в Управлінні, а також не взяття до уваги заяви позивача від 13.02.2023 про прийняття її на посаду головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту на постійній основі з 03.02.2023, неврахування переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, та видачі наказу про звільнення до спливу двохмісячного строку з дня попередження про звільнення. Вважає, що наказ про звільнення виданий з порушенням вимог чинного законодавства, її прав та законних інтересів, у зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, суть яких полягає у такому. З грудня 2022 року по 01.03.2023 в Управлінні соціального захисту тривала процедура скорочення чисельності та штату працівників, зумовлена змінами в законодавстві України щодо виконання виконавчим органом місцевого самоврядування делегованих державою повноважень. Згідно із затвердженим штатним розписом, зокрема Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту, зі структури відділу виведені сектор призначення субсидій та сектор персоніфікованого обліку та відповідно всі посади, які входили до їх складу, в тому числі і посада головного спеціаліста сектору призначення субсидій, яку займала позивач. Загальна чисельність відділу з 01.03.2023 складає 30 штатних одиниць (до 01.03.2023 42 штатні одиниці). Стверджує про дотримання передбаченого чинним законодавством порядку звільнення ОСОБА_1 , своєчасність повідомлення про подальше звільнення, пропозицію всіх наявних вільних посад, в тому числі 13.02.2023 посаду головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту на постійній основі, яке вивільнялося з 03.02.2023.

Позивача повідомлено про цю додаткову вакантну посаду рекомендованим листом від 03.02.2023 №2603-127, яка з`явилась у період дії попередження про наступне вивільнення, оскільки позивач перебувала у відпустці до 03.02.2023, а з 06.02.2023 до 17.02.2023 відсутня на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Вказав, що позивачу запропоновано усі наявні вакантні посади в управлінні соціального захисту станом на 01.03.2023.

Заперечив доводи позивача про те, що надана нею згода на переведення на вищезазначену посаду була проігнорована, не відповідає дійсності, оскільки скерована поштовим зв`язком заява ОСОБА_1 про прийняття на вказану посаду отримана лише 08.03.2023. Вважає, що позивач могла повідомити іншими можливими способами про свою згоду на переведення на запропоновану додаткову вакантну посаду. Вказує, що рішення про зайняття цієї вакантної посади приймалося з врахуванням статті 184 КЗпП, яка передбачає заборону звільнення вагітних жінок. Зазначає, що питання визначення обсягу необхідної кваліфікації працівника на ту чи іншу посаду при звільненні позивача не вирішувалося, оскільки визначення переважного права на залишенні на роботі серед працівників інших секторів, посади яких не підпадають під скорочення, є помилковим та грубим порушенням прав таких працівників.

Заперечив порушення строків видачі спірного наказу про звільнення, стверджуючи про помилковість доводів позивача з цього приводу, зазначаючи, що встановлений статтею 49-2 КЗпП України двохмісячний строк попередження ОСОБА_1 сплив 28.02.2023, а не 01.03.2023, як стверджує позивач, оскільки 28.02.2023 останній робочий день ОСОБА_1 . Наданням другого попередження, яким позивачу повідомлено про нову вакантну посаду не «анульовано перше попередження» та не «визначено новий строк спливу двохмісячного строку», як помилково зазначає позивач, оскільки законодавством не передбачено такого порядку, та таке суперечить порядку вивільнення працівників, передбачене статтею 49-2 КЗпП України. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №337/6165/18, зазначає про законність спірного наказу. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 27.03.2023 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі. Підготовче засідання призначено на 11.04.2023.

Відповідачем 11.04.2023 (вх. №24923) подано відзив на позовну заяву.

Підготовче засідання, призначене на 11.04.2023, відкладено на 25.04.2023, для ознайомлення позивачем із відзивом на позовну заяву.

Представником позивача 20.04.2023 (вх. №27556) подано відповідь на відзив.

Ухвалою від 25.04.2023 закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду на 23.05.2022.

Відповідачем 03.05.2023 (вх. №31605) подано заперечення.

В судовому засіданні 23.05.2023 суд заслухав вступні промови представників сторін: позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 , дослідив письмові докази та перейшов в письмове провадження.

Суд, заслухавши сторін та з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , відповідно до наказу від 29.11.2016 № 1149-к з 02.01.2017 переведено за її згодою на посаду головного спеціаліста сектора призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Розпорядженням Львівського міського голови від 23.12.2022 № 475 «Про чисельність апарату виконавчого комітету та виконавчих органів Львівської міської ради» встановлено чисельність управління соціального захисту у кількості 223 штатних одиниць.

Відповідно до розпорядження Львівського міського голови від 26.12.2022 № 851-к «Про проведення організаційних заходів відповідно до затвердженої загальної чисельності виконавчих органів Львівської міської ради» Управлінням видано накази від 27.12.2022 №1317-к «Про проведення організаційних заходів щодо впровадження змін до структури управління соціального захисту» та від 26.12.2022 №1503р «Про затвердження Положень про структурні підрозділи управління (з правами юридичної особи)».

Передумовою прийняття міським головою вказаних вище розпоряджень були зміні в законодавстві України щодо виконання виконавчим органом місцевого самоврядування делегованих державою повноважень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2022 №1041 «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу Пенсійним фондом України» (далі Постанова №1041) функції з призначення та виплати житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг з 01 грудня 2022 року передано Пенсійному фонду України. Призначення житлових субсидій здійснювалося: до 30 листопада 2022 року включно структурними підрозділами з питань соціального захисту населення, починаючи з 1 грудня 2022 року органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до Положення про управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 01.10.2021 №853, управлінню соціального захисту підпорядковуються його структурні підрозділи (з правами юридичної особи): Галицький відділ соціального захисту; Личаківський відділ соціального захисту; Сихівський відділ соціального захисту; Франківський відділ соціального захисту та Шевченківський відділ соціального захисту, до 01.03.2023 входили сектори призначення субсидій (32 працівники) та сектори персоніфікованого обліку (26 працівників).

З метою забезпечення вимог Постанови №1041 та проведення скорочення штату працівників управління соціального захисту ухвалою Львівської міської ради від 22.12.2022 №2867 внесено зміні, зокрема до Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою міськради від 08.07.2021 №1081, в частині повноважень управління соціального захисту щодо забезпечення надання громадянам житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг.

На виконання зазначеної ухвали рішенням виконкому Львівської міськради від 23.12.2022 № 1284 внесено зміни до Положення про управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 01.10.2021 №853 та міським головою прийнято вказане вище по тексту рішення розпорядження від 23.12.2022 № 475.

На підставі сукупності вищенаведених актів Львівської міськради, начальником управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, за погодженням з департаментом фінансової політики та департаментом гуманітарної політики, 27.12.2022 затверджені штатні розписи відділів соціального захисту, які вводилися вдію з 01.03.2023.

Згідно до затвердженого 27.12.2022 на 2023 рік штатного розпису Франківського відділу соціального захисту Управління, зі структури відділу виведені сектор призначення субсидій та сектор персоніфікованого обліку та відповідно всі посади, які входили до їх складу, в тому числі і посада головного спеціаліста сектору призначення субсидій, яку займала ОСОБА_1 .

Загальна чисельність відділу з 01.03.2023 склала 30 штатних одиниць (до 01.03.2023 - 42 штатні одиниці).

ОСОБА_1 повідомленням від 28.12.2022 ознайомлена під розписку 29.12.2022 про зміну істотних умов праці, скорочення чисельності та штату працівників управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради з 01.03.2023 та запропоновано переведення на наступні посади:

- Завідувач сектору соціальних послуг та моніторингу Шевченківського відділу соціального захисту (на час відсутності основного працівника до 03.10.2023 ОСОБА_4 );

- Спеціаліст І категорії сектору соціальних програм Шевченківського відділу соціального захисту ( на час відсутності основного працівника до 15.04.2023 ОСОБА_5 );

- Головний спеціаліст сектору прийняття заяв Шевченківського відділу соціального захисту (на час відсутності основного працівника мобілізація ОСОБА_6 );

- Головний спеціаліст сектору прийняття заяв Шевченківського відділу соціального захисту (на час відсутності основного працівника до 24.02.2024 ОСОБА_7 );

- Спеціаліст І категорії сектору прийняття заяв Шевченківського відділу соціального захисту (на постійній основі з 17.01.2023).

- Провідний спеціаліст сектору соціальних послуг та моніторингу Франківського відділу соціального захисту (на час відсутності основного працівника до 23.08.2023 ЛКК ОСОБА_8 ).

Наказом від 16.01.2023 №26-К про відпустку та матеріалу допомогу ОСОБА_1 надано частину основної щорічної відпустки тривалістю 05 календарних днів з 30.01.2023 до 03.02.2023 включно.

Позивач з 06.02.2023 по 17.02.2023 була відсутня на роботі у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується копією витягів з електронного реєстру листків непрацездатності №6714554-1 та №6897152-1.

ОСОБА_1 повідомленням від 03.02.2023 №2603-вих-127 додатково повідомлена під розписку 13.02.2023 про вакантну посаду головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту (на постійній основі з 03.02.2023) та їй запропоновано у разі прийняття вказаної пропозиції у 3-денний строк з дня вручення цього повідомлення подати відповідну заяву у відділ кадрового менеджменту управління.

Позивачем 13.02.2023 засобами поштового зв`язку скеровано на адресу відповідача заяву про прийняття її на посаду головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту.

Вказану заяву відповідачем отримано 08.03.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення «АТ УКРПОШТА» №561.

Водночас, наказом від 20.02.2023 №149-к на посаду головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту з 01.03.2023 переведено за її згодою ОСОБА_9 , головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту.

Наказом від 22.02.2023 №157-к відповідно до пункту 1 статті 40, статті 44 КЗпП України ОСОБА_1 , головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту, звільнено із займаної посади з 28.02.2023 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Наказ від 22.02.2023 №157-к є предметом оскарження з підстав протиправності.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до частин першої третьої статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 83 Закону №889-VІІІ.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду (частина 3 статті 87 Закону №889-VIII).

Відповідно до частини першої статті 6 Закону №889-VIII посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

За визначенням пункту 6 частини 1 статті 2 Закону №889-VIII рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до частини 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованої у постанові від 30.03.2021 у справі № 337/6165/18, в оцінці правомірності звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України суд зобов`язаний з`ясувати зокрема чи є докази того, що дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець вважається таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Предметом оскарження є наказ відповідача №157-к від 22.02.2023 про звільнення позивача з посади головного спеціаліста сектора призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Підставою для прийняття спірного наказу вказано: розпорядження Львівського міського голови від 23.12.2022 № 475 «Про чисельність апарату виконавчого комітету та виконавчих органів Львівської міської ради», від 26.12.2022 № 851-к «Про проведення організаційних заходів відповідно до затвердженої загальної чисельності виконавчих органів Львівської міської ради», рішення виконавчого комітету від 01.10.2021 №853 «Про затвердження Положення про управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради» із змінами, наказ начальника управління соціального захисту від 27.12.2022 № 1317-к «Про проведення організаційних заходів щодо впровадження змін до структури управління соціального захисту», Повідомлення від 28.12.2022 та Повідомлення від 03.02.2023.

Судом встановлено, що прийняття вказаних у спірному наказі розпоряджень, рішень та наказів, суть та зміст яких описано по тексту рішення вище, було зумовлено змінами в законодавстві України щодо виконання виконавчим органом місцевого самоврядування делегованих державою повноважень, відповідно до яких виконувані структурними підрозділами з питань соціального захисту населення функції з призначення та виплати житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг з 01 грудня 2022 року передано Пенсійному фонду України.

Відповідно до Відомості Франківського відділу соціального захисту від 28.12.2022, ОСОБА_1 (під номером 32) 29.12.2022 ознайомлена зі змістом вказаних документів.

Позивач з січня 2017 року обіймала посаду головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту та виконувала функції з призначення та виплати житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг.

Як встановлено судом з наявного у матеріалах справи розпорядження Львівського міського голови від 23.12.2022 № 475, таким встановлено чисельність управління соціального захисту у кількості 223 штатних одиниць проти 303 штатних одиниць, визначених розпорядженням від 29.09.2021 № 438, тобто на 80 штатних одиниць менше попереднього складу.

Відповідно до затвердженого 27.12.2022 на 2023 рік штатного розпису Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, у структурі відділу відсутні сектор призначення субсидій та сектор персоніфікованого обліку та відповідно всі посади, які входили до їх складу, в тому числі і посада головного спеціаліста сектору призначення субсидій, яку займала ОСОБА_1 .

Сукупність встановлених судом обставин дає підстави стверджувати, що передача з 01.12.2022 Пенсійному фонду України функцій з призначення та виплати житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, які до цього виконувалися структурними підрозділами з питань соціального захисту населення органів місцевого самоврядування, призвела до скорочення чисельності та штату працівників управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.

Процедура по скороченню чисельності та штату працівників управління соціального захисту тривала протягом грудня 2022 року лютого 2023 року.

Саме при проведенні відповідачем вказаної процедури ОСОБА_1 повідомленням від 28.12.2022 ознайомлено під розписку 29.12.2022 про зміну істотних умов праці, скорочення чисельності та штату працівників управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради з 01.03.2023 та запропоновано переведення на 6 наявних посад, 5 з яких - тимчасові та одна постійна.

Позивач не надала згоди на переведення її на запропоновані посади.

13.02.2023 ОСОБА_1 запропоновано посаду головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту на постійній основі, яке вивільнялося з 03.02.2023 та яка з`явилась у період дії попередження про наступне вивільнення, шляхом направлення рекомендованого листа від 03.02.2023 №2603-127, оскільки позивач перебувала у відпустці до 03.02.2023, а з 06.02.2023 до 17.02.2023 відсутня на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Заява позивача про прийняття її на цю запропоновану посаду, скерована на адресу відповідача 13.02.2023 засобами поштового зв`язку, відповідачем отримана 08.03.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення «АТ УКРПОШТА» №561, тобто після прийняття спірного наказу про звільнення.

За відсутності заяви позивача про прийняття її на посаду головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту на постійній основі, на цю посаду з 01.03.2023 наказом від 20.02.2023 №149-к було переведено за її згодою ОСОБА_9 , головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту, яка надала довідку клініки репродукції людини «Альтернатива» від 06.02.2023 про вагітність.

Статтею 184 КЗпП України визначено гарантії при прийнятті на роботу і заборону звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

Відповідно до частини першої забороняється відмовляти жінкам у прийнятті на роботу і знижувати їм заробітну плату з мотивів, пов`язаних з вагітністю або наявністю дітей віком до трьох років, а одиноким матерям - за наявністю дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю.

Таким чином, на дату прийняття спірного наказу про звільнення позивача 22.02.2023, посада головного спеціаліста сектору прийняття заяв Сихівського відділу соціального захисту на постійній основі була зайнята, а згоди на переведення на запропоновані 29.12.2022 інші посади позивач не надала.

Судом встановлено, що відповідачем запропоновано позивачу не лише вакантну посаду на постійній основі, а й усі наявні вакантні посади в управлінні соціального захисту, в тому числі на час відсутності основного працівника.

За таких фактичних обставин відповідачем 22.02.2023 прийнято наказ №157-к про звільнення з 28.02.2023 ОСОБА_1 із займаної посади головного спеціаліста сектору призначення субсидій Франківського відділу соціального захисту у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40, статті 44 КЗпП України.

Відповідно до пункту 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р., днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_1 повідомлено про скорочення штату 29.12.2022, 28 календарних днів у лютому 2023 року, відсутність з 01.03.2023 у штатному розписі у структурі Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради сектору призначення субсидій та сектору персоніфікованого обліку та відповідних посад, які входили до їх складу, в тому числі і посади головного спеціаліста сектору призначення субсидій, яку займала ОСОБА_1 , звільнення позивача з 28.02.2023 відбулося з дотриманням передбаченого частиною першою статті 49-2 КЗпП України строку.

Вказане спростовує доводи позивача про порушення такого строку.

Твердження позивача про те, що друге повідомлення про наявність вакантної посади від 03.02.2022 перериває двох місячний строк є безпідставним, оскільки такий порядок не передбачений законодавством про працю, тому судом до уваги не береться.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Верховний Суд у постанові від 27.03.2019 у справі №756/5243/17 дійшов висновку, що застосування положень статті 42 КЗпП України можливе лише серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

Тобто застосування переважного права, встановленого статтею 42 КЗпП України, можливе лише у тому випадку, якщо на одну посаду претендує двоє та більше працівників.

Разом із тим, повноваження щодо призначення та визначення обсягу необхідної кваліфікації працівника на ту чи іншу посаду належить власнику або уповноваженому ним органу. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування) (абз. 4 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року з подальшими змінами).

Ураховуючи викладене, посилання позивача щодо незастосування при звільненні ОСОБА_1 переважного права на залишення її на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України, є безпідставними.

Щодо інших доводів позивача, то суд виходить із пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, відповідно до якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем вказані вимоги щодо доказування правомірності спірного наказу виконано.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи спірний наказ відповідача на відповідність критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, суд вважає, що такий наказ прийнятий відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та неупереджено.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат відповідно до частини п`ятої статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 6-10, 14, 72-77, 90, 139, 159, 241-246, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (вул. Галицька, буд. 21, м. Львів, 79008, ) про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.П. Хома