Справа № 2а-16181/12/2670
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2023-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року

м. Київ

справа № 2а-16181/12/2670

адміністративне провадження № К/9901/9544/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Тацій Л.В.,

суддів: Стеценка С.Г., Стрелець Т.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні адміністративну справу №2а-16181/12/2670

за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Міністра оборони України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України, Житлова комісія гарнізону міста Києва про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2019 (ухвалено судом у складі: головуючого судді Чудак О.М., суддів Пащенка К.С., Шейко Т.І.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 (колегія у складі: головуючого судді Лічевецького І.О., суддів: Кобаля М.І., Мельничука В.П.), -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Міністерства оборони України (далі-відповідач-1, Міноборони), Міністра оборони України (далі-відповідач-2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України, Житлова комісія гарнізону міста Києва про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, в якому позивач просив:

визнати протиправними дії та бездіяльність Міністра оборони України, що порушують законне право позивача на забезпечення житлом для постійного проживання;

зобов`язати Міністерство оборони України та Міністра оборони України забезпечити реалізацію законного права позивача ветерана військової служби та його сім`ї на безоплатне забезпечення житлом для постійного проживання площею у розмірі, встановленому чинним законодавством відповідно до його статусу ветерана та військового звання "полковник";

зобов`язати Міністерство оборони України та Міністра оборони України вжити дієвих заходів щодо забезпечення реалізації права позивача ветерана військової служби та його сім`ї на безоплатне забезпечення житлом для постійного проживання в м. Києві або в іншому місті шляхом закупівлі житла, грошової компенсації чи надання кредиту для його будівництва за його вибором;

зобов`язати відповідача забезпечити позивача та його сім`ю житлом для постійного проживання в м. Києві невідкладно - на черговому засіданні житлової комісії гарнізону м. Києва або при поступленні такого. Завірену копію рішення чергового засідання житлової комісії гарнізону м. Києва надати позивачу.

вжити дієвих заходів на безоплатне забезпечення житлом для постійного проживання та зобов`язати забезпечити позивача та його сім`ю житлом для постійного проживання в м. Києві невідкладно - на черговому засіданні житлової комісії гарнізону м. Києва.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2013 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано протиправними дії та бездіяльність Міністерства оборони України, що порушують законне право позивача на забезпечення житлом для постійного проживання. Зобов`язано Міністерство оборони України вжити заходи щодо забезпечення реалізації права ОСОБА_1 та його сім`ї на безоплатне житло для постійного проживання. В решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.08.2018 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2013 скасовано, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 залишено в силі.

Позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2016, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2016, заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 02.08.2018 ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2016 та Київського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2016 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

За наслідками нового судового розгляду рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2019, яка залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020, заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 за нововиявленими обставинами задоволено частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано дії та бездіяльність Міністерства оборони України, що порушують законне право ОСОБА_1 на забезпечення житлом для постійного проживання протиправними. Зобов`язано Міноборони забезпечити реалізацію законного права ОСОБА_1 , ветерана військової служби, та його сім`ї на безоплатне забезпечення житлом для постійного проживання площею у розмірі, встановленому чинним законодавством відповідно до його статусу ветерана та військового звання «полковник» шляхом безоплатного забезпечення позивача та його сім`ї житлом для постійного проживання в місті Києві або в іншому місті шляхом закупівлі житла, надання грошової компенсації чи кредиту для будівництва житла за вибором позивача.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи заяву про перегляд судових рішень у цій справі за нововиявленими обставинами та задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що встановлення Рахунковою палатою України у звіті від 17.12.2013 №23-2 фактів вчинення Міністерством оборони України у 2011-2012 роках порушень, є нововиявленими обставинами, які підтверджують протиправність дій та бездіяльності Міноборони щодо реалізації законного права позивача на забезпечення житлом для постійного проживання.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

01.04.2020 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Міністерства оборони України, в якій заявник просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020, ухвалити нове рішення за заявою позивача про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач-1 зазначає, що оскаржувані судові рішення не відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена у постановах від 18.04.2018 у справі №806/104/16, від 20.09.2018 у справі № 815/2551/15 та від 23.01.2019 у справі №806/5217/15. З посиланням на вказану правову позицію, заявник наполягає на тому, що цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач надіслав до суду відзив на касаційну скаргу та додаткові пояснення, відповідно до яких заперечує проти її задоволення, просить закрити касаційне провадження.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 01.04.2020 визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: головуючий суддя Желєзний І.В., судді: Берназюк Я.О., Коваленко Н.В.

Ухвалою Верховного Суду від 21.04.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України

Розпорядженням в.о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 13.12.2021 № 2254/0/78-21 призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи між суддями у зв`язку з обранням до Великої Палати Верхового Суду судді Желєзного І.В., (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 06.12.2021 № 15).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2021 визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: Бевзенко В.М. - головуючий суддя, судді: Шарапа В.М., Чиркін С.М.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 02.05.2022 № 510/0/78-22 призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи між суддями у зв`язку з виведенням судді Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді Бевзенка В.М. зі складу судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 18.04.2022 № 5).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.05.2022 визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: ОСОБА_3 - головуючий суддя, судді: Бучик А.Ю., Рибачук А.І.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_3 (рішення Вищої ради правосуддя від 08.06.2023 № 622/0/15-23 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку»), розпорядженням Заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 13.06.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 14.06.2023 вказану справу передано на розгляд колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Тацій Л.В. - головуючий суддя, судді: Стеценко С.Г., Стрелець Т.Г.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04.11.1992 позивача на підставі рапорту разом із сім`єю, кількістю 4 осіб, зараховано на квартирний облік житлової комісії гарнізону м. Києва, що підтверджено довідками №2255 від 11.11.2003 та №1741 від 04.07.2006.

Наказом Міністра оборони України №119 від 09.03.1998 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пунктом 65 підпунктом «в» (за станом здоров`я) тимчасового Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу.

Як вбачається з відповіді Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, від 24.10.2012 позивач з 04.11.1992 перебуває на квартирному обліку у списку осіб на отримання житла у загальній черзі за № 649 та з 09.03.1998 у списку осіб, які користуються правом позачергового отримання житла за № 367.

З метою отримання належного йому житла, позивач неодноразово звертався до Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, Міністра оборони України, на що йому надавались відповіді, якими повідомлено, що у зв`язку з обмеженням видатків на будівництво житла для Збройних Сил України, немає можливості активізувати роботу по забезпеченню житлом сімей військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку, у тому числі позивача до цих пір не забезпечено житлом.

В результат чого, у лютому 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2013 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано дії та бездіяльність Міністерства оборони України, що порушують законне право позивача на забезпечення житлом для постійного проживання, - протиправними. Зобов`язано Міністерство оборони України вжити заходи щодо забезпечення реалізації права ОСОБА_1 та його сім`ї на безоплатне житло для постійного проживання. В решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.08.2018 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2013 скасовано, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 залишено в силі.

Скасовуючи рішення апеляційної інстанції та залишаючи без змін постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013, суд касаційної інстанції погодився з висновком окружного суду, що відповідачами не відмовлено позивачу у праві на отримання житла, оскільки позивач перебуває у списку осіб, які користуються правом позачергового отримання житла, а роз`яснено, що його буде забезпечено житлом згідно з чергою квартирного обліку по мірі надходження житла до житлової комісії на розподіл. Відтак, відповідачами не порушено право позивача на отримання житла.

Позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 за нововиявленими обставинами.

На обґрунтування даної заяви позивач посилається на існування обставин, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду і позивачу під час розгляду справи. Зокрема, вказує на виявлені Рахунковою палатою порушення відповідачами вимог законодавства під час вирішення питання про забезпечення військовослужбовців житлом, які мають безпосереднє відношення і щодо позивача, відображені у бюлетені "Про результати аудиту ефективності використання коштів Державного бюджету України, передбачених Міністерству оборони України на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України". Наведені у бюлетені відомості датовані роками, які передують зверненню до суду і є істотними, адже вплинули на юридичну оцінку обставин, надану судом у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2013 у справі №2а-16181/12/2670.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційних скарг, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами пунктів 1, 5 частини другої статті 245 КАС України (у редакції станом на час подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами) підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, встановлення Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконано.

Відповідно до статті 361 КАС України (у редакції станом на час розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами) судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлення вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

В адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами є особливим видом провадження. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду не є недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники судового розгляду не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Нововиявлені обставини - це факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення прав і обов`язків осіб, що беруть участь у справі, тобто юридичні факти. Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення, та породжують процесуальні наслідки, впливають на законність і обґрунтованість ухваленого без їх врахування судового рішення. Ці обставини повинні бути належним чином підтверджені письмовими доказами, показаннями свідків, нотаріальною формою певних документів тощо.

Не вважаються нововиявленими нові обставини, які виявлені після ухвалення судом рішення, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах. Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Отже, нововиявлені обставини - це юридичні факти (фактичні обставини) справи, які мають істотне значення для вирішення справи по суті, існували в період первинного провадження і ухвалення судового акта, але не були і не могли бути відомі ні сторонам, ні третім особам, їхнім представникам, іншим учасникам адміністративного процесу, ні суду, за умови виконання ними всіх вимог закону для об`єктивного повного і всебічного розгляду справи та ухвалення законного й обґрунтованого судового рішення.

Слід зазначити, що нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення, та породжують процесуальні наслідки, впливають на законність і обґрунтованість ухваленого без їх врахування судового рішення.

Як було зазначено, судами попередніх інстанцій встановлено, що заяву про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 обгрунтував наявністю істотних для справи обставин, що не могли бути відомі ні суду, ні позивачу під час розгляду справи, та які стали відомі йому з отриманого бюлетеня «Про результати аудиту ефективності використання коштів Державного бюджету України, передбачених Міністерству оборони України на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України». Вказаний бюлетень підготовлено за матеріалами Звіту Рахункової палати України про результати аудиту ефективності використання коштів Державного бюджету України, передбачених Міністерству оборони України на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців.

Умови забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями врегульований статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (Закон №2011-ХІІ).

Частиною дев`ятою статті 12 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями ( далі -Порядок).

Відповідно до пункту 3 Порядку, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Згідно пункту 7 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», першочергове, але не пізніше одного року після звільнення з військової служби або зі служби в органах внутрішніх справ та прибуття до місця проживання, обраного з урахуванням існуючого порядку прописки, забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, або одноразове надання безвідсоткового кредиту на індивідуальне житлове (кооперативне) будівництво чи придбання житла з урахуванням встановленої законодавством норми жилої площі на сім`ю і погашенням його в повному розмірі за рахунок Міністерства оборони України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, інших центральних органів виконавчої влади, утворених відповідно до законів України військових формувань, а також забезпечення земельними ділянками під забудову і право на їх безоплатне отримання у власність у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позачергово забезпечуються житлом ветерани військової служби, які при звільненні з військової служби здали державним органам займане ними у військових містечках жиле приміщення та не були забезпечені іншим жилим приміщенням, які досягли на 01.01.2001 60 і більше років, а також сім`ї таких померлих ветеранів військової служби.

Відповідно до пункту 1 Порядку кредитування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.01.2004 №88, цей Порядок визначає механізм реалізації пункту 8 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо права військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань (далі - військовослужбовці), які не мають жилого приміщення для постійного проживання і перебувають на квартирному обліку за місцем проходження служби, на одержання кредитів для індивідуального та кооперативного житлового будівництва або придбання житла (далі - будівництво або придбання житла) з погашенням їх за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті військовим формуванням для будівництва або придбання житла.

Отже, позивач має право на забезпечення його та членів його сім`ї житлом на пільгових умовах, однак на час вирішення справи судом, позивача усупереч вказаних норм не було забезпечено житлом.

Пунктами 22, 29, 31, 32 Порядку передбачено, що облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах. Військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільнені з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.

Житлові приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на обліку, крім випадків, передбачених законодавством.

Військовослужбовцям житло надається згідно з чергою.

Черговість надання житла визначається за часом зарахування на облік (включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень).

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членам їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 №737, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.01.2012 за №24/20337 (Інструкція) військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, які перебувають на квартирному обліку у ЗС України, забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання в населеному пункті за місцем перебування їх на квартирному обліку згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, або списків осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень.

Згідно пункту 4.4 Інструкції військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання за рішенням КЕВ (КЕЧ) району, погодженим з житловою комісією військової частини та гарнізонною житловою комісією.

В окремому списку осіб, що мають право на позачергове отримання житла містяться особи, які мають це право з різних підстав: звільнені за станом здоров`я, вдови померлого військовослужбовця, звільнені за віком, звільнені в зв`язку з скороченням штатів, звільнені в запас за вислугою років, учасники бойових дій, звільнені в зв`язку з реформуванням Збройних Сил України і таке інше.

Згідно пункту 1.7 Інструкції перелік житлових об`єктів, які передбачається фінансувати в поточному році за рахунок коштів Державного бюджету України, готується Департаментом капітального будівництва Міністерства оборони України та погоджується Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України (далі - ГКЕУ ЗС України), після чого затверджується наказом Міністра оборони України (далі - Перелік).

Судами встановлено, що у 2015 році Рахунковою палатою України складений бюлетень «Про результати аудиту ефективності використання коштів Державного бюджету України, передбачених Міністерству оборони України на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України».

Крім того, листом Рахункової палати України від 11.04.2018 №02-1120 зазначено, що протягом 1997-2018 років Рахунковою палатою здійснювались у Мінобороні контрольні заходи використання коштів Державного бюджету України, передбачених Міністерству оборони України на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України. Повідомлено, що згідно бюлетеня Рахункової палати України «Про результати аудиту ефективності використання коштів Державного бюджету України, передбачених Міністерству оборони України на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України» (Бюлетень) даний бюлетень підготовлено за матеріалами Звіту про результати аудиту ефективності використання коштів Державного бюджету України, передбачених Міністерству оборони України на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України, та стану реалізації рекомендацій, наданих Колегією Рахункової палати - Київ: Рахункова палата України, 2015.

За результатами здійснення контрольних заходів аудитом у 2013 році встановлено системні недоліки у використанні бюджетних коштів, виділених з державного бюджету на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців ЗС України: бюджетні кошти розпорошувалися між об`єктами будівництва, що призвело до зростання вартості незавершеного житлового будівництва; кошти спрямовувалися на умовах пайової участі на придбання житла, яке в окремих випадках мало будівельні недоробки, внаслідок чого виникла довгострокова дебіторська заборгованість.

Також були виявлені порушення при розподілі житла серед військовослужбовців: допускалися факти неодноразового забезпечення житлом одних і тих військовослужбовців керівного складу ЗС України; застосовувалась практика позачергового забезпечення військовослужбовців житлом шляхом надання їм службового житла без урахування вимог Житлового кодексу Української РСР, статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» тощо.

Таким чином, з виходячи з наявних матеріалів Бюлетеня та листа Рахункової палати України від 29.09.2014 С2-2014 можна дійти висновку, що Міноборони у 2011-2012 не забезпечило ефективного та відповідно до вимог законодавства використання виділених з державного бюджету асигнувань у сумі 489 млн. грн. на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що наявність вказаних обставин, які свідчать про виявлені порушення у використанні бюджетних коштів, виділених з державного бюджету на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України, підтверджують неналежне виконання відповідачами обов`язку щодо вжиття відповідних заходів з належної реалізації прав військовослужбовців на отримання житла.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідач є суб`єктом владних повноважень, який не має прав, у розумінні міри свободи поведінки, а лише наділений законодавцем певними повноваженнями, необхідними для реального виконання завдань та функцій держави, що покладені на нього.

З огляду на наведене та фактичні обставини справи слід погодитись з висновками судів попередніх інстанцій про те, що встановлення Рахунковою палатою України у звіті від 17.12.2013 №23-2 фактів вчинення Міністерством оборони України у 2011-2012 роках фінансових порушень та порушень розподілу житла, є нововиявленими обставинами, які підтверджують протиправність дій та бездіяльності Міністерства оборони України, щодо реалізації законного права позивача на забезпечення житлом для постійного проживання.

Судами також встановлено, що на офіційному сайті Рахункової палати України звіт не публікувався, а Бюлетень Рахункової палати України «Про результати аудиту ефективності використання коштів Державного бюджету України, передбачених Міністерству оборони України на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України» не видавався. Отже, на час ухвалення рішення у справі суд не мав можливості врахувати дані обставини, які могли суттєво вплинути на вирішення справи.

З приводу посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена у постановах від 18.04.2018 у справі №806/104/16, від 20.09.2018 у справі № 815/2551/15 та від 23.01.2019 у справі №806/5217/15 щодо юрисдикції спору у цій справі, колегія суддів зазначає таке.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України закріплено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України закріплено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки регламентовано цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Отже, військова служба належить до публічної служби.

У постанові від 29.09.2020 у справі №712/5476/19, Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №806/104/16, провадження №11-166апп18, за позовом особи, звільненої з військової служби, до квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира, житлової комісії військової частини № НОМЕР_1 про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні житловим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання житлове приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

З огляду на викладене, оскільки позивач проходив військову службу, колегія суддів дійшла висновку, що даний спір пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються проходження публічної служби, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №362/643/21.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №752/5881/15, де позов пред`явлено звільненим у запас військовослужбовцем про визнання протиправним і скасування рішення житлово-побутової комісії про зняття з квартирного обліку та поновлення на квартирному обліку для отримання житла позачергово, так як вказаний спір підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства вказавши, що спори, які стосуються реалізації військовослужбовцями соціальних гарантій забезпечення жилими приміщеннями, належать до юрисдикції адміністративних судів.

З огляду на викладене, доводи заявника у касаційній скарзі про те, що зазначений спір повинен розглядатися у порядку цивільного судочинства з посиланням на правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №806/104/16, від 20.09.2018 у справі № 815/2551/15 та від 23.01.2019 у справі №806/5217/15 є помилковими, через те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від зазначених правових висновків і судова практика щодо юрисдикції цієї категорії справ є сталою.

Таким чином, касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки судів попередніх інстанцій. У них також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судів та щодо яких не наведено мотивів відхилення кожного з аргументів.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку, Верховний Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень.

Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, керуючись статтями 341- 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.В. Тацій

Судді : С.Г. Стеценко

Т.Г. Стрелець