Справа № 580/5676/22
Суддя: Лариса ТРОФІМОВА
Дата ухвалення: 2023-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року справа № 580/5676/22

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Л.В.Трофімової за участі секретаря судового засідання Проценко В.С. розглянув у письмовому порядку за правилами загального позовного провадження адміністративну справу № 580/5676/2

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Великохутірської сільської ради (вул. Куниці С. 10, с.Великий Хутір, Золотоніський район, Черкаська область, 19854, )

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

І. ПРОЦЕДУРА/ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

21.11.2022 вх. № 36076/22 представник ОСОБА_1 - адвокат Шипіцин О.В. згідно ордеру серії АН № 1087308 звернувся до суду з позовом до Великохутірської сільської ради, просить:

- визнати протиправною бездіяльність Великохутірської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, яка полягає у залишенні без розгляду клопотання ОСОБА_1 про отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 гектари за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Великохутірської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, із земель комунальної власності;

- зобов`язати Великохутірську сільську раду Золотоніського району Черкаської області на наступній сесії розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 гектари за рахунок земель сільськогосподарського призначення у межах населеного пункту, що знаходиться на території Великохутірської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, із земель комунальної власності.

Ухвалою від 24.11.2022 позовна заява залишена без руху, 02.12.2022 представник позивача звернувся із заявою про усунення недоліків (вх. № 37599/23), 07.12.2022 та 19.12.2022 суд продовжив строк для усунення недоліків.

Представник дитини ОСОБА_1 - адвокат Шипіцин Олександр Володимирович надав ордер серії АН №1087308, виданий адвокатським бюро «Олександра Шипіцина» на підставі договору від 17.10.2022 №5-10/2022, підписаного у м. Києві ОСОБА_6 без відомостей про РНОКПП, свідоцтва про народження/паспортних даних, де клієнтом визначена неповнолітня громадянка ОСОБА_1 . З наданого до суду свідоцтва про народження ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) батьками є: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (а.с.27), а після часткового усунення недоліків зясовано відповідно до довідки РНОКПП НОМЕР_1 , проте згоди від обох батьків щодо вчинення дитиною правочинів не надано (кореспонденція суду від 24.11.2022 з адреси адвоката - ідентифікатор 734 повернулась за закінченням терміну зберігання). 25.01.2023 адвокат отримав ухвали від 19.12.2022 та від 07.12.2022.13.12.2022 вх. № 38868/22 адвокат у заяві на усунення недоліків зазначив: в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою звернувся батько, від імені якої підписав клопотання, проте про згоду і обізнаність матері не повідомив.

Позовні вимоги адвокат сформував до Великохутірської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, проте згідно з ЄДР Великохутірської сільської ради.

28.06.2023 відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження з метою вирішення завдань ст.180 КАС України (у позові - а.с.1, а.с.22 йдеться про суперечні дати звернення дитини 31.01.2021 та 26.01.2022), підготовче засідання призначене на 06.07.2023 - за заявами представника позивача (вх. № 27520/23) та представника відповідача (вх. № 27630/23) закрите підготовче засідання, розгляд справи по суті призначений на 10.07.2023 (сторони не прибули, представники клопотали вирішувати спір без їх участі).

ІІ. ДОВОДИ ПОЗИВАЧА

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 31.01.2021 ОСОБА_1 направила до Великохутірської сільської ради клопотання від 26.01.2022 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка знаходиться на території Великохутірської сільської ради Золотоніського району Черкаської області (а.с. 1, а.с.21 - у додатках до позову надана копія клопотання від 26.01.2022 за підписом батька ОСОБА_2 без відмітки про отримання відповідачем). На день подачі позову рішення Великохутірської сільської ради (далі - відповідач) ОСОБА_1 не отримала (відповідно до відомостей в позові). Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідачем допущено порушення місячного строку розгляду клопотання ОСОБА_1 . Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рішення ради приймається на пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, результати рішення розміщуються на офіційному веб-сайті. Відповідачем питання позивача на пленарному засіданні не було розглянуто, що вказує на відповідно бездіяльність відповідача, що є протиправною.

У відповіді на відзив від 06.07.2023 вх. № 27520/23 представник позивача зазначає, що відповідно до ст. 31 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Наведеною нормою не передбачено право малолітньої особи на вчинення правочинів щодо нерухомого майна за наявності нотаріально посвідченої згоди батька, право на вчинення правочинів малолітніми особами взагалі не передбачено законодавстом( а.с. 110-119).

ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА

Відповідач позов не визнав, 04.07.2023 вх. № 26914/23 подав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що до Великохутірської сільської ради масово надходять заяви осіб, які зареєстровані в інших регіонах від членів родин, яких представляє один і той же представник, зокрема родини « ОСОБА_1 » та «ОСОБА_8», що може свідчити про існування домовленості: ініційовано ряд справ № 580/5042/22, № 580/1300/22, № 580/943/22, № 580/1298/22, № 580/1262/22, № 580/1294/22, № 580/1299/22, № 580/5381/22 та інші). В с. Свічківка Золотоніського району Черкаської області зареєстроване Селянське (фермерське) господарство «Зима» - керівник ОСОБА_5 , що на думку відповідача свідчить про пов`язаність осіб та робиться спроба поза прозору процедуру участі в аукціоні щодо продажу права оренди отримати значний масив земельних ділянок.

Звернення позивача 31.01.2022 не могло бути розглянутим у визначений законом строк з поважних причин, а саме у зв`язку з розпочатою збройною агресією російської федерації 24.02.2022 (сесія була запланована на 25.02.2022). Позивачу направлений лист від 18.03.2022 і повідомлено, що клопотання буде розглянуто після припинення або скасування воєнного стану.(а.с. 100) Відповідно до підпункту 5 пункту 27 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням особливостей, а саме безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення документації забороняється.

Відсутність предмету спору на думку представника відповідача дає підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України, до закриття провадження у справі необхідно розглянути питання щодо нотаріально посвідченої письмової згоди обох батьків та дозволу органу опіки і піклування під час звернення з позовною заявою, адже відсутність вказаних обставин виключає належне звернення до суду. Відповідач надав відповідь на подане позивачем клопотання та в подальшому вказане питання було розглянуто на сесії з ухваленням індивідуального акта.

ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Суд встановив, що 31.01.2022 батько ОСОБА_1 звернувся (клопотання від 26.01.2022) до Великохутірської сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка знаходиться на території Великохутірської сільської ради Золотоніського району, Черкаської області. (а.с. 21).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Розпорядженням Великохутірської сільської ради від 24.02.2023 № 02-28/11-О/1 скасовано розпорядження сільського голови «Про скликання сімнадцятої сесії Великохутірської сільської ради» (а.с. 90).

Листом від 18.03.2022 № 02-40/268 повідомлено про відкладення розгляду клопотання до припинення чи скасування воєнного стану або стану війни (а.с. 100).

На засіданні постійної комісії з питань земельних відносин, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища, комунальної власності, житлово-комунального господарства та благоустрою від 15.03.2022, вирішил: «не виносити на розгляд сесії питання щодо надання дозволів на розробку проектів землеутрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства громадянам» (а.с. 94-99).

Рішенням Великохутірської сільської ріди Золотоніського району Черкаської області від 03.07.2023 № 32-16/ VII відмовлено ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2, 0 га (а.с. 102-104).

V. НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (Кодекс № 2768), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до статті 121 Кодексу № 2768 кожен громадянин України має право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частин 2, 3 статті 22 Конституції України конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані, а держава повинна утримуватись від прийняття будь-яких актів, що б призводили до скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. Відповідно до статті 122 Кодексу № 2768 вирішення питань стосовно передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» (далі - Закон №280) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Повноваження відповідних органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Кодексу № 2768. Відповідно до частини 6 статті 118 Кодексу № 2768 громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Колегія суддів Судової палати у постанові від 17.12.2018 у справі № 509/4156/15-а (ЄДРСР 78626478) зазначила, що недодержання вимог щодо змісту клопотання, ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів або погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Згідно із частиною 2 статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь. Права, свободи та інтереси малолітніх та неповнолітніх осіб, які не досягли віку, з якого настає адміністративна процесуальна дієздатність, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді їхні законні представники - батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом (частина 1 статті 56 Кодексу адміністративного судочинства України). Якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє, суд може залучити до участі у справі відповідний орган чи особу, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина 7 статті 56 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до свідоцтва про народження від 04.09.2012 серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 53).

Закон України «Про охорону дитинства» містить норми спеціального характеру у статті 21 «Дитина і праця» - вік, з якого допускається прийняття дитини на роботу, становить 16 років. Діти, які досягли 15-річного віку, можуть прийматися на роботу, що не завдає шкоди їх здоров`ю і навчанню, за згодою одного з батьків або особи, яка замінює батьків.

Цивільна дієздатність - це здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ч. 1 ст. 30 Цивільного кодексу України). Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді - цивільна процесуальна дієздатність (ч.1 ст.47 Цивільного процесуального кодексу України). За загальним правилом цивільну процесуальну дієздатність мають фізичні особи, які досягли повноліття (18 років) (частина 1 статті 34 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 31 Цивільного кодексу України: фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, що має невисоку вартість; здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітні особи не мають права на вчинення правочинів, інших ніж дрібні побутові.

На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування (частина 2 статті 32 Цивільного кодексу України).

Згідно із статтею 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею 14 років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.Суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом.

Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів лише з дозволу органу опіки та піклування (частинами 1-3 статті 177 Сімейний кодекс України).

Право батьків щодо управління майном малолітніх не може розглядатися як право титульного володіння, тим більше - права власності. Воно є самостійним правом, що належить батькам у силу закону і може визначатися як різновид права управління чужим майном.

У процесі управління майном дітей, батьки вчиняють різного роду правочини, об`єктом яких виступає майно малолітніх. Виходячи з норм чинного законодавства, правочини такого роду можуть бути поділені на такі основні види: правочини, які батьки мають право вчиняти вільно; правочини, які батьки мають право вчиняти з дозволу органу опіки та піклування, а саме: укладати договори, що підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини (частина 2 статті 177 Сімейного кодексу України); правочини, які батьки взагалі не мають права вчиняти з майном дитини: здійснювати дарування від імені дитини, зобов`язуватися від її імені порукою (частина 2 статті 68, частина 2 статті 720 Цивільного кодексу України).

Договори, що належать нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, що належить малолітній дитині батьки вчиняють лише з дозволу органу опіки та піклування. Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається у разі гарантування збереження її права на житло (частина 4 статті 177 Сімейного кодексу України).

Без дозволу органу опіки та піклування батьки малолітньої дитини не мають права укладати договори, що належать нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а батьки неповнолітньої дитини мають право дати згоду на вчинення їх неповнолітньою дитиною таких договорів.

Обов`язковому нотаріальному посвідченню належать: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна; іпотечні договори, договори про заставу транспортних засобів; договори про спільну часткову власність на земельну ділянку; купівлю-продаж земельних ділянок, про перехід права власності та про передачу права власності на земельні ділянки; про обмін земельними ділянками, що виділені єдиним масивом у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв).

Орган опіки та піклування повинен розглядати питання дозволу на вчинення угод щодо майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей у випадках, коли дитина є стороною як відчужувач (наприклад: продавець) і в тих випадках, коли дитина є стороною як набувач (покупець).

За змістом ст. 14 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, зокрема самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену сільськогосподарську продукцію. Відповідно до статті 114 ГК України передбачено, що фермерське господарство є формою підприємництва громадян з метою виробництва, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Відносини, пов`язані із створенням та діяльністю фермерських господарств, регулюються цим Кодексом, а також законом про фермерське господарство, іншими законами.

Конституційний Суд України у рішенні від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012 зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Закону України «Про особисте селянське господарство» 15 травня 2003 року № 742-IV особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Члени особистого селянського господарства здійснюють діяльність на свій розсуд і ризик у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог Закону, законів України, інших нормативно-правових актів.

Брати участь в особистому селянському господарстві мають право лише особи, яка перебувають в сімейних (батько, мати, дитина) чи родинних (тітка, брати, сестри) відносинах (http://legalclinic.nlu.edu.ua/2016/12/04/poryadok-stvorennya-ta-pozitivni-risi-osobistogo-selyanskogo-gospodarstva/).

Не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу фізичної особи (не підлягають оподаткуванню) доходи, отримані від продажу власної сільськогосподарської продукції, що вирощена, відгодована, виловлена, зібрана, виготовлена, вироблена, оброблена та/або перероблена безпосередньо фізичною особою на земельних ділянках, наданих їй у розмірах, встановлених Земельним кодексом України, для ведення особистого селянського господарства та/або земельні частки (паї), виділені в натурі (на місцевості), сукупний розмір яких не перевищує 2 гектари(пп. 165.1.24 ст. 165 Кодексу №2755). У разі продажу сільськогосподарської продукції (крім продукції тваринництва) її власник має подавати податковому агенту копію Довідки за формою № 3ДФ.

VІ. ОЦІНКА СУДУ

Абсолютні права - суб`єктивні права, носіям яких протистоїть невизначена і необмежена кількість зобов`язаних осіб. Зобов`язання полягає в утриманні від вчинення дій, що порушують абсолютні права. Відповідно до статті 3 Конвенції про заборону та негайні заходи щодо ліквідації найгірших форм дитячої праці №182, примусова чи обов`язкова праця належить до однієї з найгірших форм дитячої праці. Відповідно до статті 43 Конституції України забороняється використання примусової праці та використання праці неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах. Відповідно до статті 150 Кримінального кодексу України, експлуатація дитини, яка не досягла віку, з якого законодавством дозволяється працевлаштування, шляхом використання її праці карається арештом до шести місяців або обмеженням волі до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Згідно зі статтею 188 Кодексу законів про працю України (як виняток) для працевлаштування на роботу можуть приймати дітей віком від 15 років лише за згодою одного із батьків або особи, яка його замінює.

Відповідно до стаття 32 Конвенції про права дитини визначає право дитини на захист від економічної експлуатації та від виконання будь-якої роботи, яка може бути небезпечною для здоров`я, перешкоджати отриманню освіти чи завдавати шкоди її здоров`ю, фізичному, розумовому, духовному, моральному та соціальному розвитку.

Примусова праця відрізняється від необхідної за такими ознаками: 1) в примусовій праці завжди є суб`єкт примусу (особа або орган, в компетенцію якої входить організація праці в широкому розумінні), а в необхідній праці - це об`єктиві обставини; 2) в примусовій праці обов`язковим елементом є примус, що характеризується наявністю юридичного зв`язку між «повноважним» та «зобов`язаним» суб`єктами, необхідна праця відбувається в результаті усвідомлення особою її необхідності і корисності; 3) примусова праця в більшості випадків виконується в інтересах держави, суспільства, підприємства, роботодавця. Необхідна праця має утилітарний характер; 4) примусова праця характеризується меншим ступенем

збігу зовнішніх факторів та внутрішнього переконання людини, а необхідна праця, навпаки, характеризується значним ступенем збігу зовнішніх та внутрішніх факторів щодо її виконання [ ОСОБА_7 . Поняття примусової праці за законодавством України / ОСОБА_7 // Право України. - 1997. - №10. - С. 35- 39.14, с. 36- 37].

Суд зазначає, що позивач (батько без надання документів про згоду/незгоду матері та органу опіки) звернувся до відповідача в інтересах (малолітньої дитини, проте у договорі з адвокатом зазначено про неповнолітню) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з клопотанням (а.с. 21): «надати дозвіл на розробку проєкту землеустрою з відведення даної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка знаходиться на території Великохутірської сільської ради Золотоніського району Черкаської області».

Під час подачі клопотання у інтересах малолітньої особи ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовної площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства позивач повинен був надати відповідачу також згоду органів опіки та піклування та нотаріально посвідчену згоду другого з батьків - матері дитини. Педставник стверджує про допущену протиправну бездіяльність у неотриманні відповіді на клопотання батька і не розгляді питання протягом місячного строку відповідачем.

Судом встановлено, що в інтересах малолітньої дитини із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність звернувся батько від імені малолітньої дитини, до заяви не надано згоду органів опіки та піклування та нотаріально посвідчену згоду другого з батьків та/або доказів підтвердження волевиявлення малолітньої дитини ОСОБА_1 . Велика Палата Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц (ЄДРСР 77361954) зазначила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України, а законодавство України не містить норм, що би наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом.

Суд зазначає, що Конституцією України (стаття 51) закріплено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 визначено (стаття 3): держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби й органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали встановленим компетентними органами нормам, зокрема, щодо безпеки й охорони здоров`я та стосовно кількості й придатності їхнього персоналу, а також компетентного нагляду. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, увага насамперед приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Найкращі інтереси дитини є одним із головних принципів розбудови системи соціальних послуг. Держава, виконуючи головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини, має не тільки утримуватися від непропорційних обмежень прав і свобод людини, а й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто знаходиться під її юрисдикції.

Матеріали справи не містять звернень малолітньої особи за згодою її батьків як законних представників ОСОБА_1 та нотаріально посвідченої згоди обох батьків за відповідної згоди органу опіки і піклування щодо наміру ведення господарства малолітньою дитиною.

Велика Палата Верховного Суду у справі №802/2474/17-а (провадження №11-1081апп1812, постанова від 12.12.2018) дійшла висновку, що відсутність спору, виключає можливість звернення до суду, позаяк немає права, що належить судовому захисту. Обраний позивачем спосіб захисту прав не сприяє ефективному відновленню порушеного права на відповідь у місячний строк за обставин отримання інформування про розгляд в інший час у звязку із введенням режиму воєнного стану, що спростовує доводи адвоката про допущену протиправну бездіяльність відповідача.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), повідомляється громадянин в письмовій формі з викладенням мотивів відмови. Листом від 18.02.2022 Виконавчим комітетом Великохутірської сільської ради Золотоніського району Черкаської області повідомлено позивача, що питання щодо надання дозволу на розробку проекта землеустрою щодо відведення земельної діялнки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га буде розглянуто після припинення чи скасування воєнного стану або стану війни.

VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до чинного законодавства відповідач мав розглянути заяву з наданням мотивованої відповіді протягом місяця, починаючи з 31.01.2022, проте 24.02.2022 оголошений військовий стан, що є важливою обставиною під час оцінки діяльності відповідача.

Рішення Великохутірської сільської ріди Золотоніського району Черкаської області від 03.07.2023 № 32-16/ VII, яким відмовлено ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2, 0 га (а.с. 102-104) не було ухвалене на час подання 19.11.2022 позову до суду адвокатом.

Верховний Суд у справі №640/16224/19 (провадження №К/9901/22967/20) зауважує, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що належали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Принцип диспозитивності передбачає розгляд судом справи в межах позовних вимог і підстав позову, визначених особою, яка звернулася за захистом до суду; вихід суду за межі позовних вимог процесуальний закон допускає як виняток у разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанова Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 757/30991/18-а.

Оскільки відповідач в умовах дії режиму воєнного часу направив повідомлення про розгляд у подальшому клопотання від 26.01.2022 (отримане 31.01.2022 - сторонами визнається, проте у позові помилково зазначено 31.01.2021), то ухвалення Рішення Великохутірської сільської ріди Золотоніського району Черкаської області від 03.07.2023 № 32-16/ VII з порушенням строку не доводить протиправну бездіяльність відповідача, тому за встановлених обставин, оцінених доказів, перевірених доводів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

VІІІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Враховуючи, що відмовлено у задоволенні позову, а відповідачем не надано доказів понесення судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 2, 5-16, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень та з урахуванням пункту 3 розділу VI Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Копію рішення направити сторонам справи.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ];

відповідач: Великохутірська сільська рада [вул. Куниці С. 10, с.Великий Хутір, Золотоніський район, Черкаська область, 19854, ].

Рішення суду складене 10.07.2023.

Суддя Лариса ТРОФІМОВА