Справа № 340/4098/22
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2023-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 липня 2023 року м. Дніпросправа № 340/4098/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Білак С.В., суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 року в адміністративній справі №340/4098/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Кіровоградській області в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Кіровоградській області від 24.11.2021р. №155-о Про звільнення ОСОБА_1 ;

- визнати дії відповідача - 1 - ГУ ДПС у Кіровоградській області щодо звільнення ОСОБА_1 протиправними;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача - 2 - Державної податкової служби України у частині не призначення (не переведення) на посаду підполковника податкової міліції та податкової міліції органів ГУ ДПС у Кіровоградській області та зобов`язати відповідача - 2 - Державної податкової, служби України вчинити дії, визначені законодавством про працю, щодо призначення (переведення) на посаду підполковника податкової міліції ти податкової міліції органів ГУ ДПС в Кіровоградській області ОСОБА_1 , яка раніше виконувала цю роботу, а у разі відсутності такої посади/роботи - на рівнозначну;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача - 1 - ГУ ДПС у Кіровоградській області, що полягає у невиплаті компенсації за дні невикористаної відпустки в період проходження служби з 2010р. по 2020 роки, надбавки за особливості проходження служби за період з січня 2019р. по грудень 2021р. у повному обсязі при нарахуванні та виплаті заробітної плати, допомоги для оздоровлення, з урахуванням надбавки за особливості проходження служби за 2019-2021 роки, заборгованість з урахуванням раніше проведених виплат, компенсацію за невикористане майнове забезпечення, в зв`язку з неотриманням форменого одягу;

- зобов`язати відповідача - 1 - ГУ ДПС у Кіровоградській області здійснити перерахунок та виплатити заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, компенсацію за дні невикористаної відпустки в період проходження служби з 2010р. по 2020 роки, надбавки за особливості проходження служби за період з січня 2019р. по грудень 2021р. у повному обсязі при нарахуванні та виплаті заробітної плати, допомоги для оздоровлення, з урахуванням надбавки за особливості проходження служби за 2019-2021 роки, заборгованість з урахуванням раніше проведених виплат, компенсацію за невикористане майнове забезпечення, в зв`язку з неотриманням форменого одягу ОСОБА_1 .

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.09.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків шляхом надання до суду обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів на підтвердження обставин такого пропуску.

20.09.2022 року до Кіровоградського окружного адміністративного суду від позивачки надійшло клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду вмотивовано тим, що ОСОБА_1 не погоджуючись із прийняттям оскаржуваного наказу №155-о від 24.11.2021 року усіляко намагалася відновити своє порушене право та збирала письмові докази для підтвердження порушеного права шляхом звернення як безпосередньо до ГУ ДПС у Кіровоградській області - відповідача - 1, так і звернення до вищого керівного органу - відповідача - 2, якому підпорядковується відповідач 1.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області та Державної податкової служби України роз`єднано в окремі провадження. Залишено на розгляді в адміністративній справі №340/4098/22 позовні вимоги ОСОБА_1 про:

- визнання протиправним та скасування наказу голови комісії з реорганізації ГУ ДФС у Кіровоградській області від 24.11.2021р. №155-о Про звільнення ОСОБА_1 ;

- визнання дій відповідача - 1 - ГУ ДПС у Кіровоградській області щодо звільнення ОСОБА_1 протиправними;

- визнати протиправною бездіяльність Відповідача - 2 - Державної податкової служби України, у частині не призначення (не переведення) на посаду підполковника податкової міліції та податкової міліції органів ГУ ДПС у Кіровоградській області та зобов`язати Відповідача - 2 - Державної податкової, служби України вчинити дії, визначені законодавством про працю, щодо призначення (переведення) на посаду підполковника податкової міліції та податкової міліції органів ГУ ДПС в Кіровоградській області ОСОБА_1 , яка раніше виконувала цю роботу, а у разі відсутності такої посади/роботи - на рівнозначну;

- зобов`язати Відповідача - 1 - ГУ ДПС у Кіровоградській області здійснити перерахунок та виплатити заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, повернуто позивачеві позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області та Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування наказу, визнання протиправними дій щодо звільнення, визнання протиправною бездіяльності щодо не переведення та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не повною мірою вирішив питання щодо поважності їх пропуску та без здійснення аналізу пункту 1 Глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України щодо продовження строків, визначених статтею 233 цього Кодексу на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби. Набрання чинності Законом №731-IX, фактично є правовою підставою для продовження перебігу процесуального строку, визначеного ст.122 КАС України. Відтак, установлений. 5 ст.122 КАС України строк для звернення до суду з позовом про визнання наказу про звільнення №155-о від 24.11.2021р. незаконним та з вимогою скасувати його мав обраховуватись судом з урахуванням дії «карантинних строків».

Згідно офіційних джерел масової інформації, Кіровоградщина перебувала у «жовтій» зоні карантинної небезпеки. Беручи до уваги, що у позивача на утриманні знаходиться неповнолітня дитина з інвалідністю, тому з об`єктивних причин, пов`язаних з СОУГО-19, не могла звернутися до суду в місячний термін і вважала, що строк продовжується з підстав обмежень, згідно змінам, внесених в Прикінцевих положеннях КАС України. Також, позивач дійшла висновку, що строки на час дії карантину продовжуються, оскільки під час своєї роботи керувалася Податковим кодексом України.

Аналіз положень та практичне застосування Кодексів вказує на наявність окремих суперечливих моментів, ліквідувати які можливо лише виходячи із завдань нормативного регулювання відносин. А тому позивач вважала, що неузгодженості та суперечності, які унеможливлюють їх практичне застосування були усунуті шляхом єдиного застосування правил продовження «карантинних» строків, незалежно від правовідносин.

Також апелянт зазначає, що з 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану, в Україні введено режим воєнного стану.

Особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період воєнного стану визначає Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

У клопотанні про поновлення строків, позивач вказувала, що зверталася до вищого керівного органу з метою отримати довідки про нарахування, поновити на роботі, тобто усіляко демонструвала активну поведінку, а тому зазначення судом, що вказані правовідносини не вимагають досудового врегулювання, а тому строк звернення до суду з цих підстав не може бути поновлений, обмежує позивачу доступ до правосуддя.

Також судом не було взято до уваги, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 лютого 2022 року у справі №755/12623/19. Постанова оприлюднена в ЄДРСР 11 квітня 2022 року, а оприлюднена судом 3 червня 2022 року відступила від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі ВС, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18.

Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. В обгрунтування відзиву зазначено, що позивачем оскаржується наказ голови комісії з реорганізації Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградської області від 24.11.2021р. N« 155-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », однак, як встановлено судом першої інстанції, з даною позовною заявою позивач звернувся лише 05.09.2022р. Правовідносини, що виникли між ДПС та ОСОБА_1 , не містять обов`язку досудового врегулювання спору. Тому місячний строк звернення до суду в даній справі обраховується не з дня отримання позивачем відповіді на своє звернення (на що посилався позивач в заяві про поновлення процесуальних строків), а з дня коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав та інтересів. У даному випадку місячний строк звернення до суду обраховується з дати прийняття оскаржуваного наказу від 24.11.2022р., з яким позивач був ознайомлений одразу відповідно до змісту позову.

У додатках до позовної заяви наявне звернення до Головного управління ДПС у Кіровоградській області, проте не додані докази звернення саме до ДПС, що спростовує твердження позивача про звернення ОСОБА_1 до ДПС з метою врегулювати спір в досудовому порядку. Отже, позивачем було пропущено місячний строк на подання позовної заяви до суду та не було вказано поважної причини для поновлення відповідного строку, що мало б підтверджуватися належними доказами.

Також відповідач зазначає, що позивач проходила службу в органах податкової міліції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області. Посада, яку обіймала позивач не є профільною та не пов`язана з виконанням функцій держави щодо реалізації державної податкової політики та державної політики з адміністрування єдиного внеску (адміністративною компетенцією ДПС). Тобто, проходження служби в підрозділах податкової міліції не входить до сфери діяльності, в яких Державна податкова служба України та її територіальні органи є правонаступниками Державної фіскальної служби України та її територіальних органів. Обов`язок відповідача не стосується публічно-владних функцій у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску чи інших функцій, що були передані ДПС відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №682-р. Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №826/9815/18. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.04.2021р. у справі №826/1490/18 та інших. Верховний Суд у наведених справах зазначив, що у такому випадку заміна ДФС України як відповідача може мати місце виключно у випадку фактичного її вибуття унаслідок припинення.

Державна податкова служба України не мала жодних правовідносин з позивачем з окреслених в позові питань, що свідчить про відсутність бездіяльності та про відсутність жодних рішень ДПС України зі спірних питань.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем безпосередньо оскаржує наказ про звільнення, що винесений 24.11.2021 року. Однак, як вже було встановлено судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, з даною позовною заявою через свого представника позивачка звернулась до суду лише 05 вересня 2022 року Слід зауважити, що правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачами, не містять обов`язку досудового врегулювання спору, з огляду на що місячний строк звернення до суду з даним позовом обраховується не з дня отримання позивачем відповіді на звернення позивача, а саме з дня коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав та інтересів, який у даному випадку слід обраховувати з дати прийняття наказу від 24.11.2021 року №155-о, з яким, як вбачається з позову, позивач був ознайомлений одразу та яким позивача звільнено з посади.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Не звернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Наслідки пропуску строку звернення до суду визначені статтею 123 КАС України.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Системний аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача у спірних правовідносинах є надання можливості останньому скористатися правом подати заяву, в якій вказати інші причини поважності пропущеного строку, ніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку у разі визнання їх судом неповажними.

У постанові від 05.02.2020р. у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Повертаючись до обставин цієї справи зазначимо, що позивач звернувся до суду із цим позовом про оскарження наказу про звільнення позивача та похідні вимоги, зі сплавом строку встановленого частиною 5 статті 122 КАС України місячному строку звернення до суду. Позивач заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Про застосування місячного строку звернення до суду зроблено висновок у постанові Верховного Суду у справі № 340/4117/20 у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 540/2001/21.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) сформулював висновки про те, що строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства, визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 грудня 2021 року у справі № 9901/241/21, проаналізувавши положення частини п`ятої статті 122 КАС України, дійшла висновку, що нею встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, однак такі не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.

Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020р. у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Також, Суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011р. № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен дізнатися", що містяться в частині другій статті 122 КАС України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав. Своєю чергою суд при визначенні початку перебігу строку звернення до суду, суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

При цьому, позивачу недостатньо лише послатися на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого законом строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Вказаний висновок сформовано в постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021р. у справі № 240/12017/19.

Визначення судом першої інстанції дати з якої розпочав перебіг місячного строку звернення до суду із цим позовом, встановлений у частині 5 статті 122 КАС України, а саме - 25.11.2021р., яка пов`язана із фактичним ознайомленням позивача із оскаржуваним наказу, колегія суддів зауважує що вказані обставини підтверджуються позивачем.

Позивач помилково ототожнює подання скарги до в порядку Закону України «Про звернення громадян» з досудовим врегулюванням спору, передбаченим ч. 4 ст. 122 КАС України, оскільки повноваженнями на визнання протиправним та скасування спірного наказу про звільнення наділений тільки суд. Тобто, у даному випадку не йдеться про передбачену законом можливість досудового порядку вирішення спору. Також суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів вжиття позивачем майже протягом пів року активних заходів з метою з`ясування та перевірки обсягу його порушених прав до 02-03.08.2021р. (звернення до відповідачів з заявою про визнання незаконним наказу), як і доказів вчинення дій з метою своєчасного оскарження наказу відповідачів та що ці дії були пов`язані із готуванням до звернення до суду із підтвердженням відповідними доказами. Також, вказані обставини не змінюють моменту, з якого він повинен був дізнатися про порушення прав, свобод та інтересів. Вказана дата свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

При цьому, позивач не перебував на стаціонарному лікуванні, тобто не знаходився у стані, який дійсно не дозволяв йому звернутися до суду за захистом свого порушеного права у встановлені процесуальним законом строки.

Щодо посилання апелянта на запровадження карантину, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України, в редакції Закону № 731-IX від 18.06.2020р. яка набрала чинності 17.07.2020р., під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Отже, суд за заявою учасника справи поновлює процесуальні строки якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивачем будь-яких доказів в підтвердження того, що пропущення процесуальних строків зумовлено обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, не надано.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року справа № 990/115/22.

Щодо посилання апелянта на введення режиму воєнного стану в Україні, суд зазначає, що строк подання скарги сплинув до запровадження воєнного стану.

Крім того позивачем не доведено, яким чином вказані обставини вплинули на обов`язок своєчасного подання позовної заяви.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року справа № 990/115/22.

Щодо посилання на висновки які виклала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, суд зазначає, що вказані висновки стосувались права на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке виникає у зв`язку з незаконним звільненням працівника. Суд зазначає, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог щодо визнання рішення роботодавця незаконним. У даному випадку незаконність звільнення позивача не встановлена ні рішенням суду, ні рішенням органу який видав такий наказ.

Таким чином вказані доводи не є об`єктивними перешкодами чи труднощами пропуску строку звернення до суду, оскільки амбулаторне лікування, або знаходження на лікарняному не перешкоджало позивачу звернутися до суду в установлений законом строк.

Відтак, маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності, позивач не міг не усвідомлювати, що таке тривале зволікання із зверненням до суду із позовною заявою, невчинення ним дій, спрямованих на оскарження наказу, призведе до порушення дотримання строків, встановлених частиною п`ятою статті 122 КАС України, як і настання у зв`язку із цим негативних наслідків пропуску строку звернення до суду.

Вказане у сукупності спростовує висновки судів попередніх інстанцій, що обставини, про які позивач зазначав у своїх поясненнях до суду, дійсно є об`єктивно непереборними та такими, що не залежали від волевиявлення особи, яка звертається до суду із позовом, та що вони були пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду.

Колегія суддів зауважує, що у позивача існувала об`єктивна можливість реалізувати своє право на оскарження спірного рішення Кадрової комісії у встановлений законом строк.

Колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010р. у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010р. у справі «Меньшакова проти України»).

У рішенні від 18.10.2005р. у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.

У цьому аспекті колегія суддів звертає увагу на сформульований Верховним Судом у постанові від 18.01.2023р. у справі № 160/6211/21 правовий висновок, відповідно до якого встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого законом або судом проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) суб`єкта владних повноважень або судове рішення отримують додаткову легітимність (стабільність) та не передбачатимуть можливості перегляду (скасування), а правові наслідки їх прийняття (вчинення) не будуть відмінені. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, а також судового рішення. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності, поведінки сторін, значимості справи та її впливу на суспільні відносини і національну безпеку, наявності фундаментальної судової помилки, а також непереборності обставин, що спричинили пропуск строку.

З урахуванням установлених обставин справи, часу, що минув, а також пропорційності та юридичної визначеності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неповажності причин пропуску позивачем строку звернення до суду та наявності з огляду на вказане підстав для повернення позову.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 року в адміністративній справі №340/4098/22- залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 року в адміністративній справі №340/4098/22 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.

Суддя-доповідач С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко