Справа № 260/1936/23
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2023-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

12 липня 2023 року м. Ужгород№ 260/1936/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої судді Маєцької Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просить: зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати витяг з наказу керівника сектору «А» (по строковій частині) від 26.07.2015 року про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув до складу сил та засобів сектора «А», які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових) завдань.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 04.10.2014 року по 0.01.2015 року, з 25.01.2015 року по 24.02.2015 року, з 20.05.2015 року по 08.07.2015 року, з 26.07.2015 року по 18.11.2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції. В той же час, позивач зазначає, що не може підтвердити те, що у період з 26.07.2015 року по 18.11.2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, у зв`язку з тим, що військова частина НОМЕР_1 не надає йому офіційний витяг з наказу керівника сектору А (по стройовій частині) військової частини НОМЕР_1 . У зв`язку з чим вважає, що при призначенні пенсії або настанні будь-яких інших фактів або подій, що не залежать від позивача, у разі необхідності підтвердження того, що позивач у період з 26.07.2015 року по 18.11.2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей можуть виникнути перешкоди, труднощі та інші обставини у визнанні того, що позивача фактично брав участь в антитерористичній операції у період з 26.07.2015 року по 18.11.2015 року. Позивач, для підтвердження того що брав безпосередню участь в антитерористичній операції у період з 26.07.2015 року по 18.11.2015 року звернувся до відповідача із відповідними заявами. Однак, відповідач у відповідь на звернення позивача, повідомив, що витяг із наказу керівника сектору «А» (по стройовій частині) від 26 липня 2015 року до військової частини не надходив.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що військова частина НОМЕР_1 не відмовляє позивачу у наданні витягу з наказу керівника сектору «А», та не заперечує його участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Луганській та Донецькій областях. Військова частина НОМЕР_1 у зазначений період входила до складу сил керівника сектору «А». Сектор «А» діяв при Антитерористичному центрі Служби безпеки України, виконував функцію вищого органу військового управління, а його керівник був уповноважений здійснювати командування особовим складом, силами та засобами, які входили в його підпорядкування, зокрема підрозділами та особовим складом військової частини НОМЕР_1 . Військова частина може надати лише витяг з наказу керівника сектору «А», який був створений уповноваженими особами сектору « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та надісланий на адресу військової частини. В той же час, на адресу військової частини НОМЕР_1 вказаний наказ керівника сектору « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не надходив та він відсутній у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідач, зазначив, що не є правонаступником сектору «А» після розформування останнього, а командування військової частини НОМЕР_1 та її посадові особи не уповноважені створювати та видавати накази по стройовій частині керівника сектору «А».

Позивач надав суду, відповідь на відзив, у якій зазначив, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується, відповідно кожна людина має право на звернення до суду у випадку порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу керівника сектору «А» від 20 травня 2015 року № 142, вважати ОСОБА_1 таким, що 20 травня 2015 року прибув до складу сил та засобів сектора А, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових) завдань.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31 липня 2015 року № 161 зараховано позивача до складу сил та засобів сектора А, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 26 липня 2015 року.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 від 16 грудня 2016 року про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведенні і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України позивач в період з 04.10. 2014 року по 05.01.2015 року , з 25.01.2015 року по 24.02.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції з 20.05.2015 року по 08.07.2015 року, з 26.07.2015 року по 18.11.2015 року в Луганській та Донецькій області.

Позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 щодо отримання витягу із наказу керівника сектору А від 26 липня 2015 року про прибуття до складу та засобів антитерористичної операції 26 липня 2015 року.

Військова частина НОМЕР_1 на звернення позивача листом від 15 листопада 2021 року № 1567 повідомила, що витяг з наказу керівника сектору А про прибуття до складу та засобів АТО, у військовій частині НОМЕР_1 відсутній.

Крім того, відповідач листом від 26 грудня 2022 року № 2248 повідомив, що надати витяг із наказу керівника сектору А від 26 липня 2015 року не має можливості, оскільки такий до військової частини не надходив.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 розділу VIII положень Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26 травня 2014 року № 333 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Керівники служб персоналу органів військового управління і з`єднань, Командування об`єднаних сил Збройних Сил України, видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил, органів військового управління, з`єднань, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил, кадрових центрів та служби персоналу органу управління Держспецтрансслужби, зобов`язані вести облік штатної і спискової чисельності, а також переміщення особового складу підпорядкованих структурних підрозділів, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Відповідно до пункту 2.7 Розділу 2 Інструкції № 333 визначено, що зарахування особового складу до списків військової частини і виключення зі списків, а також внесення в облікові документи змін, які відбулися в персональних облікових даних військовослужбовців і працівників, крім освіти, реєстрації (розірвання) шлюбу, народження дітей, здійснюються тільки на підставі наказів по стройовій частині.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до Військової частини НОМЕР_1 щодо надання йому витягу з наказу керівника сектору А про прибуття до складу та засобів АТО 26 липня 2015 року.

Однак, відповідач листами від 15 листопада 2021 року № 1567 та від 26 грудня 2022 року № 2248 повідомив позивача про відсутність у військової частини вищевказаного витягу з наказу.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що військова частина НОМЕР_1 у спірний період входила до складу сил керівника сектору «А». В той же час сектор «А» діяв при Антитерористичному центрі Служби безпеки України, виконував функцію вищого органу військового управління, а його керівник був уповноважений здійснювати командування особовим складом, силами та засобами, які входили в його підпорядкування, зокрема підрозділами та особовим складом військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до пункту 1 Положення про Антитерористичний центр та його координаційні групи при регіональних органах Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 14 квітня 1999 року №379/99, Антитерористичний центр є постійно діючим органом при Службі безпеки України, який здійснює координацію діяльності суб`єктів боротьби з тероризмом у запобіганні терористичним актам щодо державних діячів, критичних об`єктів життєзабезпечення населення, об`єктів підвищеної небезпеки, актам, що загрожують життю і здоров`ю значної кількості людей, та їх припиненні.

Одним із завдань Центру є організація і проведення антитерористичних операцій та координація діяльності суб`єктів боротьби з тероризмом.

Отже, у 2015 році органом, уповноваженим на видання наказу про включення військовослужбовців до складу сил та засобів, які залучаються до безпосередньої участі в антитерористичній операції був Антитерористичний центр при Службі безпеки України.

Як стверджує відповідач, у розпорядженні військової частини НОМЕР_1 відсутній витяг з наказу керівника сектору А (по стройовій частині) від 26 липня 2015 року про те, що позивач прибув до сил та засобів сектору А, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових) завдань, про що повідомляв позивача листами від 15 листопада 2021 року № 1567 та від 26 грудня 2022 року № 2248.

В той же час, відповідач на виконання своїх повноважень надав позивачу витяг із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 31 липня 2015 року № 161 про зарахування позивача до складу сил та засобів сектора «А», які залучаються та беруть безпосередньо участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 26 липня 2015 року, та вибуття з району антитерористичної операції підтверджено витягом із наказом керівника сектору «А» (по стройовій частині) від 18 листопада 2015 року №326.

З наведеного, суд приходить висновку, що позивач просить суд зобов`язати відповідача вчинити дії з видачі документів, які відсутні у його розпорядженні.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, у рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У вказаному рішенні Конституційного Суду України також зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Тобто, гарантоване ст. 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналіз наведених норм свідчить, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачеві необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у свої рішеннях від 01.02.2018 у адміністративній справі № 800/502/17 та від 08.02.2018 адміністративній справі № 800/191/17.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушення прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненні дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, у розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди має похідний характер від встановлення судом самого факту їх порушення, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення.

Саме по собі порушення вимог закону діями (бездіяльністю) або рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.

З огляду на зазначене, під час вирішення спору, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення) а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи викладене, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача внаслідок прийняття рішення.

В той же час, позивачем в позовній заяві не визначено права, свободи чи інтереси, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку.

Відтак, судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджено реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача .

Крім того, суд зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є саме наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії - відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяН.Д. Маєцька