Справа № 461/2451/23
Суддя: Мироненко Л. Д.
Дата ухвалення: 2023-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №461/2451/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2023 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Мироненко Л.Д,

за участі секретаря судових засідань Євтушенка В.Ю.

представника позивача Максимова А.О.

представника відповідача Горбонос І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про примусове повернення до країни походження. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через свої політичні переконання в країні походження, прибув до України шукати захисту відповідно до ратифікованих Україною міжнародних конвенцій. Так, позивач про свої переслідування в заяві-анкеті вказав, що є членом політичної ісламської організації «Хізб-ут-Тахрір Аль-Ісламі» яка переслідується в російській федерації та боїться повернення в свою країну походження, оскільки веде боротьбу проти окупаційної влади росії. Позивач вказує, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження прибув в Україну в пошуках захисту.

Водночас позивач зазначає, що рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 02.06.2022 року його з метою ідентифікації, було поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців, для подальшого забезпечення видворення за межі території України. ОСОБА_1 вказує, що перебуваючи у Волинському ПТПІ, він неодноразово намагався звернутись із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіальних органів ДМС України. Однак у розгляді таких заяв йому було відмовлено. Позивач вказує, що рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2023 він був звільнений з Волинського ПТПІ. та невідкладно 26.01.2023 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак така заява Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області не була прийнята. Натомість, при спробі подати її особисто до органу міграційної служби, працівниками такого органу його було затримано та доставлено до іншого приміщення відділу ГУ ДМС України у Львівській області, де й було вручено оскаржуване рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. ОСОБА_1 вказує, що є біженцем, а тому відповідно до законодавства України його не може бути примусово повернуто чи примусово видворено чи передано до країн, де його життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань. У зв`язку з чим позов просить задовольнити.

Рух справи в суді.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06 квітня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 03.05.2023 року провадження по справі було зупинено до набрання законної сили рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/2452/23.

Ухвалою суду від 14.06.2023 року провадження у справі було поновлено.

Позиція сторін по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позов просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в задоволенні позову просила відмовити з підстав викладених у відзиві, який мотивувала тим, що позивач прибув до України поза межами пункту пропуску у 2017 році, однак в порушення вимог законодавства не звернувся невідкладно з заявою біженця, а вперше звернувся лише 26.01.2023 року, тобто після спливу значного проміжку часу, а тому провадження щодо статусу біженця відносно ОСОБА_1 , територіальним органом не було розпочате. Представник відповідача вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства є зокрема дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а тому рішення від 27.03.2023 року про примусове повернення ОСОБА_1 , до країни походження або третьої країни є законним.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали адміністративної справи у межах наданих суду документів, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено і сторонами не заперечувалось, що гр. російської федерації ОСОБА_1 прибув до України поза межами пункту пропуску у березні 2017 року.

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 02.06.2022 року позивача з метою ідентифікації та поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців, для подальшого забезпечення видворення за межі території України.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вищевказане рішення було залишено без задоволення, а рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 02.06.2022 року без змін.

Ріщенням Галицького районного суду м. Львова від 28 листопада 2022 року було продовжено строк затримання громадянина рф ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце перебування: Волинське ПТПІ ДМС України за адресою: АДРЕСА_1 ) в Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк шість місяців, з метою вжиття заходів щодо його ідентифікації та примусового видворення.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 листопада 2022 року скасовано.

Відповідно до довідки виданої директором Волинського ПТПІ, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 02 червня 2022 року по 25 січня 2023 року перебував у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Судом також встановлено, що перебуваючи у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ОСОБА_1 звертався до Управління державної міграційної служби України у Волинській області із заявою про визнання його біженцем, однак листом Управління державної міграційної служби України у Волинській області № 04-01/338 від 20.06.2023 року таку заяву ОСОБА_1 було повернуто та повідомлено, що прийняття вказаної заяви можливе після припинення чи скасування воєнного стану.

26.01.2023 року ОСОБА_1 , вже після звільнення з Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, звернувся Головного управління ДМС у Львівській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Листом Головного управління ДМС у Львівській області від 20.02.2023 року ОСОБА_1 було повідомлено, що особа, яка виявила намір отримати захист в Україні повинна особисто в установленому порядку звернутись до відповідного територіального органу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та запропоновано ОСОБА_1 особисто прибути до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС у Львівській області за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 126.

27.03.2023 року ОСОБА_1 , звернувся до Начальника ГУ ДМС України у Львівській області із скаргою, у якій зазначив, що 17.03.2023, 20.03.2023, 27.03.2023 року особисто звертався до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС у Львівській області із заявою про визнання його біженцем, однак його заяву не прийняли без роз`яснення конкретної причини. Просив прийняти його заяву про визнання біженцем

В подальшому, у цей же день його було затримано працівниками відповідача та доставлено в інший відділ ГУ ДМС України у Львівській області, де було складено протокол про адміністративне правопорушення та винесено оскаржувану постанову.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ №002038 від 27.03.2023 року вбачається, що 27.03.2023 року о 13 год 45 хв за адресою: м. Львів, вул. Дорошенка, 12, виявлено ухилення позивачем ОСОБА_1 від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. Постановою серії ПН МЛВ №002034 від 27.03.2023, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 5 100 грн, за ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. При розгляді справи додатково встановлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 прибув на територію України, з його слів, в березні 2017 року поза межами пункту пропуску та до цього часу територію України не залишав.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 квітня 2023 року вказану постанову було скасовано, а провадження у справі про притягнення громадянина російської федерації ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП закрито.

Постановою Львівського апеляційного суду від 06 червня 2023 року апеляційну скаргу Головного упраління ДМС у Львівській області було задоволено, рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 квітня 2023 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Рішенням провідного спеціаліста Головного управління ДМС у Львівській області від 27.03.2023 року зобов`язано гр. російської федерації ОСОБА_1 покинути територію України у термін до 25.04.2023 року.

Крім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 також звертався у міжурядову організацію Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також за правовим захистом для осіб без громадянства і тих, хто ризикує таким стати. Згідно із листами старшого радника з правових питань від 01.07.2022, 10.10.2022, 16.11.2022 та 20.02.2023, ОСОБА_1 є особою, яка підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинна, зокрема, бути захищеною від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза її життю чи свободі

Водночас, вищевказані листи виконавчого партнера УВКБ ООН у справах біженців БФ «Право на захист», видані на ім`я ОСОБА_1 , від 01.07.2022, 10.10.2022, 16.11.2022 терміном дії три місяці від дня видачі, на день подачі позову є недійсні.

Крім того, відповідно до довідки № 1443/16 від 09.04.2022 року виданої главою інформаційного офісу Хізб ут-Тахрір в Україні, ОСОБА_1 прийнятий в Хізб-ут-Тахрір в 2016 р. російським відділенням організації у м. Казань, РФ та на даний момент приписаний до українського відділення організації./

Мотиви прийняття рішення судом

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в України а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Постановою КМУ від 17 червня 2022 року № 692 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації та застосування деяких міжнародних договорів України з Російською Федерацією» згідно п. 2 на період до припинення дії Угоди, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, відповідно до статті 6 такої Угоди зупинити дію статей 1 і 2 Угоди в частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, виїжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України без віз на підставі документів, зазначених у пунктах 2, 3, 4, 6 і 8 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, наведеного в Додатку 1 до Угоди. Згідно п. 6 ця постанова набрала чинності з дня її опублікування, а саме з 18.06.2022, та застосовується з 1 липня 2022року, тобто в тому числі і на момент виникнення спірних правовідносин.

27.03.2023 року посадовою особою ГУ ДМС у Львівській області, був складений протокол про адміністративне правопорушення №ПР МЛВ 002038 відносно громадянина російської федерації ОСОБА_2 , у зв`язку зі скоєнням адміністративного правопорушення, за що передбачена відповідальність відповідно до ч.1 ст. 203 КУпАП, та винесено постанову про накладання адміністративного стягнення №ПН МЛВ 002034 від 27.03.2023, якою на ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 5100,00 грн.

Копію постанови про накладення адміністративного стягнення було надано ОСОБА_1 , під особистий підпис.

Як наслідок зафіксованого факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення та притягнення його до адміністративного відповідальності за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України, 27.03.2023 року провідним спеціалістом Головного управління ДМС у Львівській області було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця громадянина російської федерації ОСОБА_1 , , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його залишити територію України у строк до 25.04.2023 року. Із вказаним рішенням останнього повідомлено під особистий підпис, а також роз`яснено вимоги ст. 30 закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк. Від послуг перекладача Фатихов Г.А. відмовився.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно частини третьої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджена Інструкцією № 353/271/150.

Відповідно до частини п`ятою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно пункту 4 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворенні на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» наведений перелік документів за якими здійснюється в`їзд в Україну та виїзд з України іноземцями та особами без громадянства. Основними такими документами є паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України, відповідні посвідки на постійне або тимчасове проживання, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, проїзні документи для виїзду за кордон, тощо.

Згідно п. 5. розділу І1Інструкції № 353/271/150 підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є, зокрема дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до п. 6 розділу І Інструкції примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-УІ особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким, чином суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 ,, будучи громадянином російської федерації, що підтверджується громадянським паспортом, термін дії якого закінчився, порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців на території України, прибувши на територію України незаконно поза пунктом пропуску ще в березні 2017 року в статусі нелегального мігранта, та в порушення імперативних вимог ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-УІ, що не дає альтернативи вибору поведінки потенційного заявника, не звернувся невідкладно (без зволікань) з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 вперше звернувся до ГУ ДМС у Львівській області зі зверненням іноземного громадянина від 26.01.2023 року (по спливу майже 6 років від дати прибуття в Україну), у відповідь на яке відповідач з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян» роз`яснив офіційну процедуру звернення за захистом в України згідно ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Порушення приписів законодавства України, а саме звернення до компетентних державних органів із зверненням за захистом із значним зволіканням у часових проміжках, на думку суду є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Дане рішення суду повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 14.03.2018 № 820/1502/17, та у постанові від 30.01.2020 № 826/10336/18 (К/990133669/19), де зазначено, що «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим».

Згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки позивач, зловживаючи процедурою міжнародного захисту з метою легалізації перебування на території України, вперше звернувся через значний проміжок часу нелегального перебування (більше 5-ти років), ОСОБА_1 , повинен нести відповідальність запорушення правил перебування в Україні.

Відтак, аргументи сторони позивача щодо розповсюдження на позивача дії Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не відповідають фактичним обставинам справи та не є підставою для визнання рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни незаконним.

При прийнятті рішення суд враховує, що в ході розгляду справи позивачем належних та допустимих доказів поважності причин неможливості звернутися до міграційних органів протягом визначеного періоду з питань узаконення свого перебування на території України не надано.

Відтак, суд дійшов висновку, що рішення відповідача, як суб`єкта владних повноважень є законним, вчиненим у відповідності до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, ч.3 ст. 2 КАС України, тобто на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Керуючись ст. ст. 2, 243, 288 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мироненко Л.Д.