Справа № 295/8089/23
Суддя: Чішман Л. М.
Дата ухвалення: 2023-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №295/8089/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2023 року м. Житомир

Богунський районний суд м . Житомира в складі:

Головуючого судді Чішман Л.М.,

секретаря судового засідання Лайчук В.В.,

представника позивача Баньківського В.В.

представника відповідача Галіцької-Плисак А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі адміністративну справу за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Баньківського Володимира В`ячеславовича до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Житомирський відділ у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Баньківський В.В. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 , в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства» від 20.05.2023 року, яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано її покинути територію України до 01.06.2023 року.

В обгрунтування позову вказано, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким що підлягає скасуванню з огляду на наступне.

20.05.2023 року головним спеціалістом Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області Банцер М.І. відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення ПРМЖТ001403 за ч. 1 ст. 203 КУпАП стосовно того, що остання після закінчення відповідного терміну перебування на території України ухилилася від виїзду. ОСОБА_1 пояснила, що не виїхала в зв"язку з сімейними обставинами. За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення на підставі зазначеного протоколу, начальником відділу Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області Андрійчук С.Д., винесено постанову ПНМЖТ 001384, якою на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400 грн, який був сплачений позивачем 23.05.2023 року.

20 травня 2023 року Житомирським відділом у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області прийнято рішення «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства» згідно якого вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Вірменії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано її покинути територію України в термін до 01.06.2023 року.

В позові позивач пояснює, що наразі повернутися до Вірменії не може, оскільки на території такої держави продовжує відбуватися збройний конфлікт з ОСОБА_2 з приводу територій, що є загальновідомим фактом, події чого неодноразово відображаються в засобах масової інформації. Зазначені обставини становлять загрозу життю та здоров`ю позивача. Виїхати до третьої країни вона не може, оскільки їй не має куди їхати.

Позивач зазначає, що на території України проживає син позивачки, який здійснює господарську діяльність, як фізична особа підприємець. В своїй діяльності займається виготовленням хліба, його розповсюдженням (продажем) та поставкою продуктів харчування, в чому йому допомагає позивач, що є сімейним бізнесом. На протязі майже півтора року Україна потерпає від збройної агресії росїї, війни. При цьому сім`я позивача не тільки засуджує збройну агресію росії щодо України, а і постійно допомагає ЗСУ, займається волонтерською діяльністю, надаючи безкоштовно продукти харчування на потреби ЗСУ.

Республіка Вірменія тримає проросійський курс і в збройному конфлікті з ОСОБА_2 звернулася за допомогою саме до росїї. При цьому позивач звертає увагу на існування між вказаними країнами ОДКБ договору колективної безпеки, що несе певні зобов`язання між цими країнами, в тому числі і політичні. Враховуючи політичні переконання позивачки, засудження нею війни, збройної агресії росїї проти України, допомоги ЗСУ, наслідком виїзду її до Вірменії стануть репресії на фоні її політичних переконань. А вона вважає, що наявна загроза життю та здоров`ю позивачки, внаслідок чого існує пряма заборона примусовому поверненню, чого відповідачем не було враховано.

В позовній заяві вказано, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач мав би також виходити з правових і фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення і врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

На думку позивача відповідачем не дотримано одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

Примусове повернення позивача порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до сімейного життя, які будуть розлученими.

Позивач вважає, що понесла покарання за інкриміноване нею правопорушення сплативши штраф, та має всі підстави на продовження терміну перебування на території України, чому заважає зазначене рішення, оскільки зобов`язує її покинути територію України, чим порушує її права.

26.06.2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким останній просив відмовити у задоволенні позовної заяви.

В обґрунтування відзиву зазначено, що на час в`їзду позивача на територію України діяла Угода між Урядом України і урядом Республіки Вірменія про безвізові поїздки громадян України і Республіки Вірменія, вчинена 23 грудня 1999 року. Отже, позивачка могла тимчасово перебувати на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів. Після спливу 90 днів, за наявності підстав, передбачених статтею 4 Закону № 3773-VІ, законне перебування на території України громадянки Республіки Вірменія можливе лише за наявності посвідки на тимчасове проживання або посвідки на постійне проживання. Інших підстав для такого довготривалого перебування на території України чинне законодавство не передбачає.

Отже, враховуючи вищенаведене, позивач, яка прибула на територію України на законних підставах і вважалася такою, що тимчасово перебуває на території України, мала право тимчасово перебувати на території України не більше як 90 днів протягом 180 днів. Враховуючи відсутність даних у АЦС «Аркан» про прибуття позивачка на територію України, граничний термін перебування останньої на території України давно сплив, на підставі чого останню і було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП та накладено штраф в розмірі 3400 грн, який було позивачем сплачено, що в свою чергу підтверджує факт усвідомлення ОСОБА_1 незаконності її перебування на території України. Позивач, перебуваючи на території України, порушила вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI щодо перебування на території України без документів, які дають право на проживання понад встановлений 90-денний термін.

Щодо посилань позивача, як на наявність підстав для заборони її примусового повернення, зокрема, наявність на території Вірменії збройного конфлікту з ОСОБА_2 та побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, оскільки Республіка Вірменія тримає проросійський курс, відповідач зазначив, що збройний конфлікт Вірменії та Азербайджану пов`язаний з спірною територією ОСОБА_3 , і згідно інформації, яку висвітлюють засоби масової інформації, обстріли відбуваються здебільшого у прикордонних районах, а тому позивачка після повернення до країни своєї громадянської належності може обрати для проживання будь-який безпечний регіон, тоді як в умовах широкомасштабної війни в Україні, коли ворог постійно обстрілює різноманітними засобами масового ураження всі регіони нашої країни, безпечних місць немає ніде. Жодних доказів відносно того, що позивач може переслідуватися в країні походження, до матеріалів справи долучено не було, тобто доводи щодо можливої загрози її життю та свободі чи переслідуванню у разі повернення до країни походження ґрунтуються лише на особистих, нічим не підтверджених припущеннях, а відтак такі аргументи не можуть бути безумовним свідченням існування підстав, що перешкоджають примусовому поверненню позивачки в країну громадянської належності.

Представник позивача маніпулює родинними зв`язками ОСОБА_1 , оскільки проживання в Україні сина та онуків позивача не є підставою, яка визначає законність перебування останньої на території України, оскільки нею порушені норми чинного законодавства щодо строків перебування в Україні, дію яких в умовах запровадженого воєнного стану ніхто не відміняв.

За час проживання в Україні позивач не здійснила жодних дій для легалізації та узаконення свого перебування на території України.

Враховуючи те, що на час прийняття оскаржуваного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, прийнятого Житомирським відділом у м. Житомирі УДМС у Житомирській області, позивач не мала документів на право проживання в Україні та порушила встановлений нормами чинного законодавства 90-денний строк перебування на території України, оскаржуване рішення є таким, що прийняте з дотриманням вимог діючого законодавства, а тому підстави для визнання його протиправними та скасування - відсутні.

Відповіді на відзив від позивача не надходило.

В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав з підстав зазначених в заяві та просив задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Свідок ОСОБА_4 повідомив, що позивач власне звернулась до Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області та просила скласти протокол про адміністративне правопорушення та накласти штраф для забезпечення можливості в подальшому легалізувати своє перебування на території України шляхом виїзду та подальшого легального в"їзду в Україну. Свідок пояснив, що ОСОБА_1 спілкувалась переважно російською мовою, частково українською, проте розуміла обидві мови, повідомила, що перекладача не потребує. Період перебування ОСОБА_1 на території України встановлювався за допомогою системи "Аркан", проте в останній зберігаються відомості лише за 5 років, що вказує на більш пізніший час в"їзду. ОСОБА_1 повідомила, що не виїхала за межі України за сімейних обставин, проживає з сином та онуками. Свідок зазначив, що врахував сімейні обставини, тому не написав про заборону в"їзду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Позивач ОСОБА_5 є громадянкою Республіки Вірменія, що підтверджується копією паспорта останньої (а.с. 11).

Зі змісту протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності від 20.05.2023 року вбачається, що у с. Станишівка Житомирського району Житомирської області було виявлено громадянку Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка порушила строки перебування на території України, у зв`язку з чим відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення ПРМЖТ001403 від 20.05.2023 року за ч. 1 ст. 203 КУпАП (а.с. 12). Відомості про місце складання протоколу не відповідають дійсності, оскільки свідком зазначено, що вказаний документ складався в приміщенні Житомирського відділу.

Відповідачем було здійснено перевірку щодо отримання інформації з АЦС «АРКАН» (інтегрована міжвідомча інформаційно-телекомунікаційна система щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон про перетин державного кордону України) щодо перетину державного кордону громадянкою республіки Вірменія ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ) для встановлення законності її перебування на території України.

Інформація щодо перетину державного кордону України громадянкою Республіки Вірменія ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.01.2018 по 20.05.2023 у міжвідомчій автоматизованій системі обміну інформацією «АРКАН» відсутня, що на думку представника відповідача свідчить про те, що позивач перебуває в Україні понад встановлений законодавцем термін для легального перебування. Однак, чіткої дати перетину кордону не встановлено, таким чином відсутня можливість встановити, що саме на час перетину кордону позивачем норми права містили вимоги щодо можливості тимчасового перебування на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів, а не інший період.

Постановою ПНМЖТ001384 від 20.05.2023 року на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПРМЖТ001403 від 20.05.2023 позивача визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено штраф в розмірі 3400, 00 грн (а.с. 13).

Такий штраф позивачем було сплачено, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 14).

Рішенням Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства» від 20 травня 2023 року вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Вірменії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язано її покинути територію України в термін до 01 червня 2023 року (а.с. 23).

Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Статтею 23 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону. Статтею 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Статтею 9 указаного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - "Інструкція"). Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України. Як встановлено судом, позивач є громадянкою Вірменії, проте доказів з якого часу ОСОБА_1 перебуває на території України суду не надано, як і не зазначено позивачем. За таких обставин не можливо встановити час перетину кордону України. Представник відповідача додатково просила витребувати відомості щодо визначення часу перетину кордону, однак вказанаобставина мала бути встановлена міграційним органом, який приймав рішення про повернення, а не під час його оскарження. Проте, суд зауважує, що позивач могла скористатись правом на звернення до міграційного органу задля оформлення дозвільних документів, а саме: посвідки на тимчасове або постійне проживання в Україні. Проте, позивач такою можливістю не скористалася.

Стосовно покликань позивача про порушення органом міграційного контролю процедури прийняття й оголошення оскаржуваного рішення з огляду на відсутність перекладача, суд зазначає про таке. В пункті 1 статті 5 Декларації про права людини стосовно осіб, які не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною закріплено право іноземця на перекладача . Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод у пункті 2 статті 5 визначає, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього. Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі "Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН" від 28 листопада 1978 року, у справі "Камазінскі проти Австрії" від 19 грудня 1989 року, у справі "Артіко проти Італії" від 30 травня 1980 року). Верховний Суд у постановах від 8 липня 2020 року у справі №522/14605/17, від 4 березня 2020 року у справі №813/2417/18, від 8 листопада 2018 року у справі №750/8187/16-а висловив правову позицію, згідно якої за для забезпечення права особи на розуміння суті та змісту рішення міграційного органу, має бути залучений перекладач. Верховний Суд неодноразово наголошував, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права. У спірних же правовідносинах позивач, ні би то сама відмовилася від свого права на залучення перекладача, адже на думку відповідача зазначила, що його не потребує. Указана обставина підтверджена відповідним записом "непотребуюсь" на протоколі про адміністративне правопорушення, так і в рішенні органу міграційного контролю. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , який є начальником Житомирського відділу у м.Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, який був присутнім при складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та затвердив рішення про примусове повернення, зазначив, що позивач спілкувалась російською мовою, і лише деякі фрази висловлювала українською мовою, тому суд ставить під сумнів можливість вважати, що позивач чітко усвідослювала значення того, що відбувалось, була обізнана з змістом постанови та рішенням та їх сутністю, крім того відмова від перекладача містить запис "непотребуюсь", що також вказує на не повне володіння та розуміння української мови. Суд наголошує, що залучення перекладача до участі в розгляді адміністративної справи є обов"язком органу міграційної служби, що вказує на порушення процедури прийняття рішення.

У статті 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. В Законі України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» в ст. 17 зазначено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У контексті практики Європейського суду з прав людини, за статтею 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені статті 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону. У статті 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»). Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року у справі «Боррехаб проти Нідерландів» висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року №ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя). Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» і у справі «Каплан та інші проти Норвегії», роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де говориться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання. У дані справі, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, мав би також виходити з правових і фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення і врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача. Судом встановлено, що син позивача з 16.09.2016 року перебуває у шлюбі з громадянкою України, на території України проживають онуки позивача Князян Р та Князян В, які є громадянами України. Враховуючи викладене, суд зазначає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача. У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом. Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність порушеннь у процедурі прийняття й оголошення оскаржуваного рішення міграційним органом в аспекті встановлення чіткої дати в"їзду на територію України, незалучення перекладача, не дотримання балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, зі змісту рішення останне не містить відомостей про порядок та строки оскарження, тому суд погоджується з доводами позивача про наявність підстав для визнання протиправним і необхідність скасування рішення Житомирського відділу у м.Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 20.05.2023 року про примусове повернення громадянина Вірменії ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни . Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства (пункт 9 частини третьої статті 2 КАС України). На підставі викладеного, суд констатує, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням процесуального порядку його прийняття. З огляду на викладене підлягає до скасування. Керуючись ст. ст. 90, 241-256, 271, 286, 288 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Житомирський відділ у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Скасувати рішення Житомирського відділу у м.Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 20.05.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання її покинути територію України до 01.06.2023 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, набирає законної сили з моменту проголошення рішення суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 12.07.2023 року

Суддя Л.М. Чішман