Справа № 420/8346/23
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8346/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач звернувся з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2020 року по 21.03.2023 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2020 року по 21.03.2023 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача Дяченко О.В. у позові зазначив, що з 17.06.2017 року по 16.03.2020 року позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 і за період проходження служби з 17.06.2017 року по 28.02.2018 року йому не було нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення. Позивач звернувся до суду і судовому порядку відповідача зобов`язано здійснити із позивачем розрахунки по індексації. На виконання судового рішення 22.03.2023 року позивачу виплачено 33006,36 грн. Водночас, всупереч ст. 117 КЗпП відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за весь час затримки належних виплат при звільненні. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач до суду відзив не надав, ухвала про відкриття провадження направлена відповідачу на електронну пошту 24.04.2023 року.

Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову (ч. 4 ст. 159 КАС України).

Судом встановлені такі обставини по справі.

Позивач у період з 17.06.2017р. по 16.03.2020р. проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

16.03.2020 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 57 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини у зв`язку із закінченням строку контракту.

14.05.2020р. позивачем направлено до Військової частини НОМЕР_1 заяву з проханням, зокрема, нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 17.03.2017р. по 16.03.2020р.

03.07.2020 року відповідач листом повідомив щодо відсутності підстав для виплати індексації.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати йому індексації грошового забезпечення звернувся до суду з позовом.

На виконання рішення Херсонського ОАС від 09.11.2020 року по справі № 540/2604/20 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 17.06.2017 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового) червень 2017 року в сумі 156,02 грн.

На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2022 року по справі № 540/7515/21 відповідач 22.03.2023 року виплатив на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 17.06.2017 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 33006,36 грн.

Позивач вважає, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2020 року по 21.03.2023 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100.

Дослідивши позицію позивача, проаналізувавши письмові докази по справі, приписи діючого законодавства, правові позиції Верховного суду та Великої Палати Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягають доведенню обставини несвоєчасного повного розрахунку з позивачем, оскільки це встановлено рішенням Одеського ОАС (справа 420/3762/21), що вступило в законну силу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, але за період не більше ніж за шість місяців.

Враховуючи практику Верховного Суду та Великої Палати Верховного суду, суд зазначає наступне.

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц та прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таку позицію ВП Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Верховний Суд зазначив, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

На підтримку наведеної вище позиції ВП Верховного Суду, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Зазначена справа переглядалась ВС КАС за позовом військовослужбовця щодо компенсації за неотримане речове майно та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, що свідчить про їх ідентичність з цією справою незалежно від того що позивачу у цій справі не було виплачено індексацію грошового забезпечення.

Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за порушення її приписів та невиплату працівнику відповідних (всіх) сум при звільненні.

Отже, ненарахована індексація належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати військовослужбовцю індексації на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Позивачем та його представником позовні вимоги викладені без будь-яких розрахунків щодо стягнення конкретної суми, а лише зазначено зобов`язати нарахувати та сплатити середній заробіток за період з 17.03.2020 року по 21.03.2023 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100, що становить 1100 днів затримки.

На думку суду таке викладення позовних вимог не є належним способом захисту, а тому суд вважає, що правильним та належним способом поновлення порушених прав буде проведення судом розрахунків та стягнення на користь позивача грошових коштів відповідно до таких висновків суду.

Відповідно до довідки наданої в/ч НОМЕР_1 середній заробіток позивача становить 6254,63 гривень, а середньоденний 208,49 гривень (12509,26 грн/60 календарних днів).

Таким чином, фактично вимоги позивача за 1100 днів становлять у грошовому еквіваленті 229339,00 гривень (1100 х 208,49).

Порівнюючи між нарахованою і виплаченою в/ч НОМЕР_1 позивачу сумою індексації 33159,38 грн (153,02+33006,36) за період з 17.06.2017р. по 28.02.2018р. (257 днів) та сумою, що ОСОБА_1 просить стягнути за затримку виплати за період з 17.03.2020р. по 21.03.2023р. (1100 днів), що становить 229339,00 гривень, суд зазначає що сума позовних вимог більш ніж у шість разів перевищує суму індексації, що є явно нерозумним, непропорційним та несправедливим по відношенню до відповідача і дає суду право на зменшення розміру його відповідальності.

Таким чином, з метою належного, повного захисту порушеного права, суд вважає за необхідне позовні вимоги частково задовольнити та здійснити розрахунок суми що підлягає стягненню на користь позивача з урахуванням вищенаведених висновків Верховного Суду, ВП Верховного Суду пропорційно до суми заборгованості визначеної рішеннями судів.

З позовом щодо нарахування та виплати індексації позивач звернувся у другій половині 2020 року, щодо періоду невиплати індексації починаючи з червня 2017 року. Таким чином, отримуючи щомісячно грошове забезпечення, позивачу з червня 2017 року було відомо про неповне його нарахування, що було підставою для вирішення спору в позасудовому чи судовому порядку з моменту його отримання.

З цим позовом до суду позивач звернувся 16.04.2023 року.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022 до ст. 117 КЗпП були внесенні зміни в частині обмеження стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - не більш як за шість місяців.

Суд вважає, що зазначені обмеження є застосовними до спірних правовідносин у цій справі незважаючи на те, що вони виникли до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022, але станом на сьогоднішній день, суд з урахуванням обставин цієї справи не може застосовувати ті норми права які втратили свою чинність, оскільки статочний розрахунок з позивачем проведено 22.03.2023 року в період дії норм КЗпП якими встановлені вищезазначені обмеження.

Як вже зазначено вище, позивачу на виконання рішення суду виплачено індексацію в сумі 33159,38 грн (153,02+33006,36) за повних 8 місяців, що в середньому становить 4144,92 грн. за місяць (33159,38:8) та що складає 66,27% від середнього заробітку 6254,63 грн.

Враховуючи приписи ст. 117 КЗпП України щодо обмеженого періоду стягнення (6 місяців) та вищенаведені розрахунки, застосовуючи пропорційність невиплачених сум з урахуванням середнього заробітку, сума що підлягає стягненню на користь позивача становить 24869,66 гривень виходячи з такого: 6254,63 (сер. зарплата) х 66,27% х 6 (місяців)= 24869,66 грн.

Суд вважає, що з урахуванням усіх наведених обставин, наявності спору між сторонами щодо невиплати сум, що вирішувались в судовому порядку, зазначена сума є достатньою та справедливою компенсацією за затримку розрахунку.

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.241-246 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) 24869,66 грн (двадцять чотири тисячі вісімсот шістдесят дев`ять гривень 66 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Попов В.Ф.