Справа № 400/2801/23
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2023-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2023 р. № 400/2801/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,
про:визнання незаконним та скасування наказу від 06.10.2022; поновлення на посаді;,

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2023 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про:

визнання незаконним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.10.2022 про визнання позивача таким, що самовільно залишив військову частину, тобто дезертував;

поновити позивача на посаді бойового медика гранатометного взводу роти вогневої підтримки 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 ;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача за час вимушеного прогулу з 06.10.2022 до дати винесення судового рішення.

Підставою позову позивач вказує те, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . З 17.10.2022 по 06.03.2023 позивач перебував на лікуванні у медичному закладі та 06.02.2022 подав рапорт про звільнення з військової служби. Поряд з цим, з листа відповідача від 17.03.2023 він дізнався, що відповідно до наказа командира військової частини НОМЕР_1 від 06.10.2022 його вважають таким, що самовільно залишив військову частину - дезертував, при цьому копію витягу з наказу йому надано не було. Не погоджуючись із зазначеним наказом позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), а також витребувано у відповідача ряд доказів.

Ухвала суду від 27.03.2023 надіслана на поштову адресу відповідача, яку він отримав 25.04.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф. 119) № 866. Позовна заява відповідачу не надсилалась відповідно до пункту 12 частини дев`ятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з тим, що розгляд справи здійснюється за місцезнаходженням відповідача.

Ухвала суду від 27.03.2023 щодо витребування у відповідача доказів виконана останнім частково. Так, ним не було надано суду такі докази:

а) копію наказа командира військової частини НОМЕР_1 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу Збройний Сил України та призначення на посаду, яку він займав станом на 06.10.2022;

б) копії інших наказів командира військової частини НОМЕР_1 , прийнятих у зв`язку із самовільним залишенням військової частини ОСОБА_1 у жовтні 2022 року;

в) довідку про доходи (грошове забезпечення) позивача за період з березня 2022 року по березень 2023 року.

Про причини неподання цих доказів відповідач суд не повідомив.

26.05.2023 через канцелярію суду від відповідача надійшла заява про продовження процесуального строку від 13.05.2023 № 642/2868, в якій він просить продовжити процесуальний строк на 15 календарних днів для подання відзиву, а також про надіслання позовної заяви на його електронну адресу.

30.05.2023 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про продовження строку для надання відповідачем відзиву на позовну заяву до 14.06.2023.

12.06.2023 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов від 11.06.2023 № 642/3497, у якому відповідач заперечив проти позову і просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив аргументовано тим, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06.10.2022 № 2558 не може вважатися незаконним, оскільки за подією самовільного залишення позивачем місця служби проведено службове розслідування, яким підтвердились факти вчинення ним відповідного дисциплінарного проступку.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Розглянувши заяви по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Відповідно до даних Довідки, що засвідчує особу військовослужбовця (виданого замість військового квитка), позивача він з 11.03.2022 проходив військову службу службу за призовом у військовій частині НОМЕР_1 .

06.10.2022 тво командира роти, в які проходив військову службу позивач, подав рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби (дезертирства) 06.10.2022 деяких підлеглих йому військовослужбовців, у тому числі позивача.

На підставі вказаного рапорта командир військової частини НОМЕР_1 прийняв наказ (з адміністративно-господарської діяльності) від 06.10.2022 № 2558 «Про призначення проведення службового розслідування», відповідно до пункту 1 якого наказано провести службове розслідування стосовно позивача.

У листві від 23.02.2023 № 642/Вих3ВГ/74 повідомив позивача, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10.10.2022 № 283, його виведено в розпорядження командира частини.

За результатами службового розслідування складено Акт службового розслідування від 27.10.2022 (далі - Акт від 27.10.2022), яким командиру військової частини НОМЕР_1 запропоновано за порушення статей 11, 12, 16, 125 і 126 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України позивача по поверненню до частини, притягнути до дисциплінарної відповідальності.

На підставі Акта від 27.10.2022 командир військової частини НОМЕР_1 прийняв наказ від 28.10.2022 № 1398 «Про результати проведення службового розслідування» (далі - Наказ № 1398), відповідно до якого наказано позивача притягнути до дисциплінарної відповідальності по поверненню в частину.

Поряд з цим, відповідно до Епікризу із історії хвороби № 893 позивач з 17.10.2022 по 28.11.2022 перебував на лікуванні в КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради і йому рекомендовано амбулаторне лікування 30 днів в домашніх умовах.

06.02.2023 позивач надіслав на адресу командира військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення його з військової служби на підставі статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Вказаний рапорт обґрунтований тим, що він здійснює догляд за матір`ю дружини, яка є особою з інвалідністю 2 групи і потребує постійного догляду.

У листі від 23.02.2023 № 642/Вих3ВГ/74 відповідач повідомив позивача, що питання щодо його звільнення з лав Збройних Сил України буде вирішено після повернення до військової частини.

Вважаючи відмову відповідача щодо звільнення його військової служби протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут), військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна грунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі (стаття 2 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до абзацу другого статті 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройний Сил України, накази командирів.

Абзацом другим статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби), встановлено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такого обов`язку як свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Відповідно до абзацу першого статті 49 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту внутрішньої служби).

Згідно з частиною першою статті 127 Статуту внутрішньої служби солдат (матрос) (далі - солдат) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна.

Відповідно до абзаців восьмого і сімнадцятого частини першої статті 128 Статуту внутрішньої служби солдат зобов`язаний додержуватися військової дисципліни, мати охайний зовнішній вигляд, додержуватися правил особистої та колективної гігієни, а також у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Згідно з частиною першою статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за № 1503/31371 (далі - Порядок № 608).

Отже, військовослужбовець може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності при наявності в його діях складу дисциплінарного проступку за результатами службового розслідування, проведеного з дотриманням вимог Дисциплінарного статуту і Порядку № 608.

Згідно з абзацом четвертим пункту 2 розділу І Порядку № 608 службове розслідування - комплекс заходів, які здійснюються відповідно до цього Порядку, з метою перевірки інформації про вчинення правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, встановлення осіб, які вчинили правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Абзацом першим пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 608 встановлено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення (частина друга статті 85 Дисциплінарного статуту, пункт 12 розділу ІІІ Порядку № 608).

Відтак службове розслідування стосовно військовослужбовця рядового складу може бути проведено на підставі наказу однією особою (в тому числі, особисто командиром (начальником), прямим командиром (начальником) або військовослужбовцем сержантського (старшинського) складу) чи у складі комісії з проведення службового розслідування.

Суд встановив, що службове розслідування стосовно позивача було проведено на підставі наказа командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 06.10.2022 № 2558 «Про призначення проведення службового розслідування» заступником командира роти з морально-психологічного забезпечення.

Зазначений заступником командира роти з морально-психологічного забезпечення не був учасником подій, що слугували підставою для призначення службового розслідування, і суд не встановив обставин, які свідчили б про його зацікавленість у наслідках розслідувань.

Отже, призначення службового розслідування заступнику командира роти з морально-психологічного забезпечення відповідає вимогам Дисциплінарного статуту і Порядку № 608.

Статтею 87 Дисциплінарного статуту встановлено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Згідно з частиною третьою статті 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Тобто службове розслідування у будь-якому випадку не може тривати більш ніж 2 місяці.

Відповідно до абзацу другого пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 608 днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.

Суд встановив, що:

подія, яка слугувала підставою для призначення службового розслідування, відбулася 06.10.2022;

службове розслідування за фактом можливого самовільного залишення (дезертирства) поизвача призначено відповідно до наказа командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 06.10.2022 № 2558;

Акт службового розслідування поданий командиру військової частини НОМЕР_1 27.10.2022, тобто службове розслідування завершено протягом одного місяця з дня його призначення;

протягом місяця від дня закінчення службового розслідування (27.10.2022) командир військової частини НОМЕР_1 прийняв наказ від 28.10.2022 № 1398 «Про результати проведення службового розслідування».

Отже, відповідач дотримався строків проведення службового розслідування.

Що стосується самої події залишення позивачем військової частини 06.10.2022 суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу другого статті 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає, зокрема, в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби встановлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Відповідно до абзацу сімнадцятого частини першої статті 128 Статуту внутрішньої служби солдат зобов`язаний у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Отже, залишати розташування військової частини із службових та/або особистих питань військовослужбовець може лише за згодою свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо) (стаття 12 Статуту внутрішньої служби).

Згідно зі статтею 254 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Відтак у разі раптового погіршення здоров`я та після відвідування медичного закладу військовослужбовець зобов`язаний негайно повідомити про ці факти свого безпосереднього начальника.

У позовній заяві позивач заперечив наявність факту самовільного залишення ним військової частини, зазначивши, що:

«… Командування повідомило ОСОБА_1 що ні до якого психолога їх не направлять і почав погрожувати, що якщо вони не підуть в зону бойових дій то будуть дезертирами.

Після спілкування з командуванням ОСОБА_1 звернувся до ВСП за місцем дислокації військової частини, однак йому відмовили в прийнятті будь-яких рапортів та повідомили, що якщо він не може брати участь в бойових діях, то може йти куди хоче.

16 жовтня 2022 року ОСОБА_1 прибув до м. Миколаєва…»

Тобто відповідно до поданих позивачем пояснень тимчасове розташування військової частини він залишив, не отримавши згоду ні свого безпосереднього начальника (командира батальйону), ні наступного прямого начальника.

Також позивач нічого не зазначив у позовній заяві про те, чи повідомив він свого безпосереднього начальника про факт свого лікування з 17.10.2022 по 28.11.2022 в КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради. Будь-яких доказів, які свідчили б про це, позивач суду не надав.

З огляду на вищенаведене суд прийшов до висновку, що позивач 06.10.2022 самовільно залишив місце розташування військової частини.

Відтак відповідач обґрунтовано дійшов до висновку про порушення позивачем статей 11, 12, 16, 127,128 Статуту внутрішньої служби і статті 4 Дисциплінарного статуту.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.10.2022 до дати винесення судового рішення, то суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (частина четверта статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Згідно з абзацом дев`ятим пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197, військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Таким чином, відповідач правомірно призупинив виплату позивачу грошового забезпечення з дня самовільного залишення ним місця служби (розташування військової частини), а саме: з 06.10.2022.

Відтак і в цій частині позовні вимоги є необґрунтованим.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З огляду на те, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання незаконним та скасування наказу від 06.10.2022, поновлення на посаді - відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 12 липня 2023 року