Справа № 140/383/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/383/23 пров. № А/857/5043/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

судді-доповідача: Судова-Хомюк Н.М.,

суддів: Онишкевич Т.В.,

Сеник Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року у справі № 140/383/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій, -

суддя у І інстанції Ковальчук В.Д.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернулась з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області (надалі також ГУ ПФ України у Черкаській області, відповідач), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (надалі також ГУ ПФ України у Волинській області), в якому просила суд:

- визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 29.12.2022 року №3251 щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 на пенсію по віку відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII протиправним та скасувати його;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити перерахунок та виплату пенсії по віку ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII з дати звернення (23.12.2022 року), зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи в органах місцевого самоврядування та органах влади з 27.12.1983 року по 31.10.1984 року, з 14.07.1987 року по 25.07.1994 року, з 26.07.1994 року по 29.06.2004 року, з 11.12.2006 року по 31.08.2011 року та з визначенням розміру пенсії, відповідно до наданих із заявою від 23.12.2022 року довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 22.12.2022 року за №263/03.20/2-22 та за №264/03.20/2-22, виданих Ковельською районною радою;

- стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду Україні у Волинській області, як отримувач пенсії по віку по нормах Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». 23 грудня 2022 року позивач звернулася до територіального управління ПФУ за місцем проживання із заявою про переведення на пенсію по віку згідно Закону України «Про державну службу». При цьому, позивачем до заяви про перехід на пенсію по Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII долучались дві довідки про заробітну плату для призначення пенсії з останнього місця роботи за аналогічною посадою №№ 263/03.20/2-22, 264/03.20/2-22 від 22.12.2022 року, виданих Ковельською районною радою. Згідно пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій за принципом екстериторіальності документи були направлені на розгляд до Головного управління ПФУ в Черкаській області, яким і було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 29 грудня 2022 року № 51 в зв`язку з тим, що оскільки позивач отримує пенсію відповідно до Закону №3723-ХІІ, відсутні підстави для її переведення за нормами розділу ХІ Закону №889-VІІІ. Позивач вважає вказане рішення протиправним, оскільки досягла пенсійного віку, має необхідний стаж на посадах, віднесених до відповідних категорій державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», тобто має право на призначення пенсії за віком відповідно до вимог чинного законодавства. Просить суд задовольнити позов.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 29 грудня 2022 року № 51 про відмову ОСОБА_1 в переведенні на пенсію по віку відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 23 грудня 2022 року пенсію по віку відповідно до Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи в органах місцевого самоврядування та органах влади з 27.12.1983 по 31.10.1984, з 14.07.1987 по 25.07.1994, з 26.07.1994 по 29.06.2004, з 11.12.2006 по 31.08.2011 на підставі довідок про заробітну плату за №№ 263/03.20/2-22, 264/03.20/2-22 від 22.12.2022 року, виданих Ковельською районною радою.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн..

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідачів, що полягали у тому, що у позивача відсутнє право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки позивач у спірних періодах не працювала на посадах державної служби. Апелянт також вказує, що на час звернення до відповідача із заявою про переведення пенсії позивач державну службу не проходила, мала страховий стаж менше 20 років на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців та на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII не займала посаду державної служби, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неправомірність відмови відповідача у перерахунку (переведенні) призначенні пенсії відповідно до положень Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ. Скаржник зокрема зазначає, що судом першої інстанції помилково не взято до уваги, що довідки Ковельської районної ради про заробітну плату позивача за №263/03.20/2-22, 264/03.20/2-22 від 22.12.2022 року видані за формою, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017 №1-3 «Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.02.2017 за №180/30048, проте, вказані довідки не створюють правових підстав для перерахунку пенсії позивача із одночасним переведенням на пенсію за Законом №889-VIII, оскільки довідки за зазначеною формою, згідно із пунктом 1 Постанови №1-3, видаються виключно для призначення згідно з пунктами 10 і 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889 пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, у той час як позивачу уже з 01.09.2011 призначена пенсія відповідно до статті 37-1 Закону №3723-ХІІ. Скаржник вважає, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини справи, що призвело до винесення незаконного рішення та просить його скасувати повністю.

Позивач не скористалась правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 01.09.2011 року по даний час перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області, як отримувач пенсії по віку по нормах Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

23 грудня 2022 року позивач звернулася до територіального управління ПФУ за місцем проживання із заявою про переведення на пенсію по віку згідно Закону України «Про державну службу». При цьому, позивачем до заяви про перехід на пенсію по Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII долучались дві довідки про заробітну плату для призначення пенсії з останнього місця роботи за аналогічною посадою №№ 263/03.20/2-22, 264/03.20/2-22 від 22.12.2022 року, виданих Ковельською районною радою.

Згідно пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій за принципом екстериторіальності документи були направлені на розгляд до Головного управління ПФ України в Черкаській області, яким і було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 29 грудня 2022 року № 51 в зв`язку з тим, що оскільки позивач отримує пенсію відповідно до Закону №3723-ХІІ, відсутні підстави для її переведення за нормами розділу ХІ Закону №889-VІІІ.

Вищевказані обставини встановлені матеріалами справи та не заперечуються сторонами по справі.

Позивач, вважаючи дії відповідачів протиправними, звернувся до суду з вказаним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що до 31 серпня 2011 року позивач працювала на посадах, віднесених до посад державних службовців, має необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про державну службу». Зазначає, що на дату набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VIII від 10 грудня 2015 року (01 травня 2016 року), позивач мала понад 20 років стажу державної служби та понад 32 роки страхового стажу, а на дату звернення позивача до відповідача із заявою про переведення її з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №889-VIII, позивачу виповнилося 64 роки. Суд першої інстанції вказує, що згідно зі змістом оскаржуваного рішення та відзиву на позовну заяву відповідача, жодних зауважень щодо відсутності у позивача законодавчо встановленого стажу, віку тощо, як таких, що дають право на пенсію за віком за Законом України «Про державну службу» - немає та судом не встановлено. Разом з тим, суд першої інстанції вказує, що виходячи з аналізу законодавства, яке регулює спірні правовідносини, вбачається, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Кожна наступна зміна виду пенсії є переведенням або переходом з одного виду пенсії на інший, а не новим її призначенням чи перерахунком, оскільки в практиці застосування пенсійного законодавства не існує поняття другого, третього, подальшого або іншого призначення пенсії. Законодавець оперує лише поняттям призначення пенсії, яким є первинне її призначення та поняттям переведення пенсії з виду на вид, яким є всі подальші зміни виду пенсії. Перерахунок пенсії, за своїм змістом є зміною розміру одного і того ж виду пенсії, у зв`язку із зміною показника, що був базою для визначення розміру пенсії (заробітної плати, грошового забезпечення тощо), чи з інших підстав, передбачених чинним законодавством. Спірні правовідносини стосуються саме переведення позивача з одного виду пенсії, за віком, на інший вид - пенсію за віком, в межах іншого закону. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки мало місце призначення одного й того ж самого виду пенсії за віком, але за іншим законом, то за таких обставин, безпідставним є висновок відповідачів про відсутність у позивача права на пенсію за віком за Законом України «Про державну службу», а рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 29 грудня 2022 року № 51 є протиправним та підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби визначені Законом України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 (далі Закон №889-VIII) відповідно до статті 90 якого пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 10 розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII встановлено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з пунктом 12 розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, розділом XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом 1 частини першої статті 28 Закону №1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ і пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Аналогічна позиція щодо застосування вищезазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №569/350/17, від 03.07.2018 у справі № 586/965/16-а та від 10.07.2018 у справі №591/6970/16-а, від 17 травня 2021 року у справі № 607/5615/17.

Механізм обчислення стажу державної служби визначено Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, згідно з пунктом 4 якого до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Згідно з пунктом 6 вказаного Порядку стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, встановлених на той час законодавством.

Тобто, стаж державної служби за періоди роботи до 01.05.2016 обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.

Стаж державної служби до набрання чинності Законом №889-VIII обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283, відповідно до пункту 2 якого до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Крім цього, відповідно до пункту 3 цього Порядку до стажу державної служби включається також час роботи на посадах службовців в органах, зазначених у пункті 2 цього Порядку і додатку до нього, якщо при просуванні по службі вони зайняли посади державних службовців.

В подальшому у пункті 4 частини 2 статті 46 Закону №889-VIII закріплено, що до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування визначає Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-ІІІ (далі Закон № 2493-ІІІ).

Відповідно до статті 2 Закону № 2493-ІІІ посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Посади в органах місцевого самоврядування віднесені до відповідних категорії посад статтею 14 Закону № 2493-ІІІ.

Згідно з статтею 22 Закону № 2493-ІІІ до стажу служби в органах місцевого самоврядування зараховується період роботи на посадах, на які поширюється дія цього Закону, а також на посадах і в органах, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Статтею 14 Закону № 2493-ІІІ зазначено, що до шостої категорії посад в органах місцевого самоврядування, належать, зокрема, посади керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад, керівників структурних підрозділів виконавчого апарату районних та секретаріатів районних у містах Києві та Севастополі рад та їх заступників, керівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст районного значення), районних у містах рад та їх заступників, помічників голів, радників, консультантів, начальників секторів, головних бухгалтерів, спеціалістів управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст обласного значення та міста Сімферополя) рад.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач займала посади в органах місцевого самоврядування, час роботи на яких згідно статті 14 Закону №2493-III та Порядку №229 зараховується до стажу державної служби.

Судом першої інстанції із матеріалів справи (трудової книжки позивача НОМЕР_1 та витягів із пенсійної справи позивача) встановлено, що до 31 серпня 2011 року позивач працювала на посадах в органах місцевого самоврядування, віднесених до посад державних службовців, має необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про державну службу», та на дату набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VIII від 10 грудня 2015 року (01 травня 2016 року), позивач мала понад 20 років стажу державної служби та понад 32 років страхового стажу. На дату звернення позивача до відповідача із заявою про переведення її із пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на пенсію за віком відповідно до статті 37 цього Закону, позивачу виповнилося 64 роки.

Враховуючи вказані законодавчі положення, оскільки позивач працювала на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені період роботи підлягають зарахуванню до стажу державної служби позивача, що дає право на пенсійне забезпечення у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Аналогічний висновок щодо застосування вищенаведених норм права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі №500/6640/16, від 10 лютого 2021 року у справі №825/1453/18, від 12 квітня 2021 року у справі №591/3924/16-а.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами у справі, станом на 01.05.2016 позивач хоча і не працювала на посаді державної служби, однак стаж державної служби позивача станом на 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) становив понад 22 роки.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зарахування до стажу державної служби періоди роботи позивача в органах місцевого самоврядування, які протиправно не враховано Головним управлінням Пенсійного фонду України у Черкаській області під час вирішення питання про переведення позивача на інший вид пенсійного забезпечення та як наслідок прийнято протиправне рішення від 29.12.2022 року № 51, яке підлягає скасуванню, оскільки на дату звернення до відповідача (23.12.2022) позивач досягла віку 60 років, мала страховий стаж більше 32 років та 22 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки матеріалами справи підтверджено, що на момент звернення до органу Пенсійного фонду України із заявою про переведення на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» заявник відповідав умовам пунктів 10 XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII, то, як це вірно зазначив суд першої інстанції, враховуючи, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 29 грудня 2022 року № 51 позивачу безпідставно та необґрунтовано відмовлено у переведенні на пенсію за віком згідно з Законом України Про державну службу, то з метою належного та ефективного відновлення порушеного права позивача, необхідно у даному випадку буде визнати протиправним і скасувати вказане рішення та зобов`язати перевести позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України Про державну службу з часу звернення із заявою, з 23.12.2022, зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи в органах місцевого самоврядування з 27.12.1983 по 31.10.1984, з 14.07.1987 по 25.07.1994, 26.07.1994 по 29.06.2004, з 11.12.2006 по 31.08.2011 на підставі довідок про заробітну плату за №№ 263/03.20/2-22, 264/03.20/2-22 від 22.12.2022 року, виданих Ковельською районною радою.

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року у справі № 140/383/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 11 липня 2023 року