Справа № 420/1346/23
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2023-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1346/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

I. Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) взернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2017 року по 26.12.2022 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2017 року по 26.12.2022 року включно, відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.

II. Позиція сторін

На обґрунтування вказаних позовних вимог представник позивача зазначає, що позивач з 09.11.2009 по 20.11.2017 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. Оскільки під час проходження військової служби нарахування індексація грошового забезпечення здійснювалося не в повному обсязі, позивач звернувся до суду. На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022 року у справі № 420/9866/22 відповідачем 27.12.2022 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 20.11.2017 із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 70 724,87 грн. (з урахуванням утриманого військового збору 1,5%), що підтверджується повідомленням про надходження коштів. Вказані обставини є підтвердженням факту несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при виключенні його зі списків особового складу за період з 21.11.2017 року по 26.12.2022 року, а відтак позивач має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України.

20.02.2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що Положення про проходження про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнені військовослужбовця. Оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а КЗпП України не регулює питання проходження військової служби, то трудове законодавство не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Відповідач також вважає безпідставними вимоги щодо виплати з середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі частини першої статті 117 КЗпП України, оскільки така компенсація вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що регулюється матеріальними нормами трудового права, що відповідає аналогічним правовим висновкм щодо застосування положень статті 116,117 України, висловленим Верховним Судом у постановах від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17 від 18.11.2019 у справі № 0940/1532/18, які враховуються судом під час ухвалення рішення. Крім того, що відповідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - компенсація середнього заробітку здійснюється в разі не розрахунку по заробітній плазі, проте позивач звернувся до суду з метою стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації, а відтак не вчасний розрахунок за отриману індексацію грошового забезпечення в грошовому еквіваленті не може вважатись як невчасним розрахунком по заробітній платі, оскільки до складу заробітної плати (грошового забезпечення), така компенсація не входить. При цьому, зауважує, оскільки позивача було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини 20.11.2017 року, а з позовною заявою звернувся до суду лише 20.07.2022 року, суму не виплаченої індексації грошового забезпечення та суму середнього заробітку, їх очевидну не співмірність; а тому вважає, що справедливим буде застосувати пропорційне зменшення суми середнього заробітку.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 30.01.2023 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, якою передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Ухвалою суду від 26.05.2023 р. зобов`язано Центральний архівний відділ Національної гвардії України ( 01133, вулиця Щорса, буд. 38 м. Київ) надати суду копію особистої картки на грошове забезпечення військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_1 за 2017 рік.

Враховуючи, що від сторін не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

26.10.2009 року наказом командира Військовій частині НОМЕР_1 ВВ МВС України № 219 ( по стройовій частині» прапорщика ОСОБА_1 зараховано у списки особового складу частини та на усі види забезпечення з 26.10.2009 року ( а.с. 13).

20.11.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини, що підтверджується відзивом на позов відповідача ( а.с. 33)

Після звільнення з військової служби і виключення зі списків особового складу військової частини ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом щодо отримання індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.12.2015 р. 20.11.2017 р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року в сумі 71852,66 гривень із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 з урахуванням раніше виплачених сум.

09 вересня 2022 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі № 420/9866/22, зміненим постановою П`ятого апеляційного адміністративним судом від 03 листопада 2022 р., зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 20.11.2017р. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року

На виконання цього судового рішення 27.12.2022 року на картковий рахунок позивач отримав від відповідача суму у розмірі 70 724,87 грн. (з урахуванням утриманого військового збору 1,5%). ( а.с. 12).

Вважаючи, що стаття 117 КЗпП України покладає на відповідача обов`язок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду про стягнення суми затримки.

V. Норми права, які застосував суд

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 4 та ч. 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" наказом Міністерства оборони України № 260 від 07 червня 2018 року затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

Відповідно до статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

19.07.2022 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-ІХ, яким внесені зміни до діючого законодавства про працю.

Так, згідно ст. 117 КЗпП України (чинній на день виплати позивачу індексації грошового забезпечення) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

VI. Оцінка суду

Відповідно до спеціального законодавства, яке регулює виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні не передбачено ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 460/10582/21, від 14.07.2022 у справі № 620/3095/20, від 28.10.2020 у справі №240/222/20, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 09.10.2020 у справі №580/3988/19, від 03.08.2021 у справі № 580/278/19.

Оскільки спеціальне законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з проходженням військової служби і грошового забезпечення військовослужбовців, не регулює питань, пов`язаних з відповідальністю за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення при звільненні з військової служби, яке не є складовими грошового забезпечення, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу.

З огляду на вказане, суд вважає помилковими доводи відповідача про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Крім того, з аналізу вище зазначених норм Кодексу законів про працю України убачається, що на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, зауважує, що Верховний Суд у постанові від 02.02.2023 у справі № 460/10582/21 щодо аналогічних правовідносин зазначив наступне: «…Задля забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів колегія суддів теж має брати до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені існуючі доти підходи до застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України. На такому підході до досягнення зазначеної мети наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду…».

Вищевказане спростовує позицію відповідача, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, посилаючись на висновки Верховного Суду, які ухвалені раніше до зміненого підходу щодо застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2022 року по адміністративній справі № 420/9866/22, зміненим постановою П`ятого апеляційного адміністративним судом від 03 листопада 2022 р., зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 20.11.2017 р. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Відповідач у відзиві на позов не заперечує, що позивача було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини 20.11.2017 року, а також щодо виплати позивачу індексації грошового забезпечення на виконання вказаних судових рішень, яка надійшла на його картковий рахунок 27.12.2022 р.

Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що право позивача на отримання індексації грошового забезпечення при звільненні підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили, суд вважає, що наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 21.11.2017 року ( наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) по 26.12.2022 року ( напередодні фактичного розрахунку), що відповідає положенням ст.117 КЗпП України.

Що стосується позовної вимоги про нарахування і виплату середнього заробітку за період з 21.11.2017 року по 26.12.2022 року включно, відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.13.08.2018 року по 26.07.2022 року, суд зазначає наступне.

Згідно матеріалів справи, позивача виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів грошового забезпечення з 20.11.2017 року.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року по справі № 821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставіст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п.5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В свою чергу, відповідно до пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Отже, нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. А середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

На виконання ухвали 26.05.2023 р. Центральний архівний відділ Національної гвардії України 15.06.2023 року надав суду копію особистої картки на грошове забезпечення військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_1 за 2017 рік, згідно якої нараховане грошове забезпечення позивача за останні 2 місяці, що передували його звільненню складали у вересні 2017 року 10 987,17 грн., у жовтні 2017 року 12 045,58 грн.

Кількість календарних днів у вересні 2017 р. 30 день, у жовтні 2017 р. 31 день, всього 61 день.

Середньоденне грошове забезпечення складає 377,59 грн. (10 987,17 + 12 045,58) : 61 дн.

Затримка у розрахунку становить 1 862 календарні дні (з 21.11.2017 року ( наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) по 26.12.2022 року ( напередодні фактичного розрахунку), обрахованих згідно з листами Мінсоцполітики про Норми тривалості робочого часу..

Середній заробіток за час затримки розрахунку 703 072,58 грн. (1862 днів х 377,59 грн.).

Загальна сума виплат на підставі судового рішення у справі № 420/9866/22 складає 71785,74 грн. (без урахування утриманого військового збору 1,5%).

При цьому, розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги, суд вважає за необхідне врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.02.2020 р. справа №821/1083/17 стосовно відповідності суми стягнення принципу розумності, справедливості та пропорційності. Так, роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Водночас, з 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

При цьому, суд також враховує, що індексація грошового забезпечення виплачена у подальшому на виконання судових рішень. Відповідач вважав, що така індексація взагалі не повинна була бути нарахована та виплачена, враховуючи значне збільшення грошового забезпечення військовослужбовців за рахунок збільшення щомісячних складових (премії). Однак через зміни у законодавстві така позиція виявилась помилковою, а вирішальною у нарахуванні індексації стала незмінність посадового окладу.

Отже, в цьому контексті суд звертає увагу, що причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, який обумовлювався нечіткістю законодавства. Відповідно, такі виплати були проведені відповідачем після набранням судовими рішеннями законної сили, з чого власне і виник значний період затримки розрахунку. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм законодавства.

Крім того, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З огляду на вказане та враховуючи, істотність частки індексації грошового забезпечення (71785,74 грн.) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку (703 072,58 грн.), яка складає 10,27 % ((71785,74 грн. : 703072,58 грн.) х 100), сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача становить: 377,59 грн. (середня заробітна плата за один день) х 10,27 % х 182 календарні дні (шість місяців) = 7 057,68 грн.

Підсумовуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства та правових висновків Верховного Суду, наведених у рішенні, та беручи до уваги зібрані та досліджені докази в їх сукупності, враховуючи вимоги статті 245 КАС України, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є прийняття судом рішення про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2017 року по 26.12.2022 року включно та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2017 року по 26.12.2022 року у сумі 7 057,68 гривень без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2017 року по 26.12.2022 року включно в частині « відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100», оскільки сформульовані у зазначений спосіб позовні вимоги жодним чином прав позивача не поновлять.

При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

У контексті оцінки інших доводів сторін звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та " Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

VII. Висновок суду

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. ( ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позову.

VIII. Розподіл судових витрат

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до пункту 13 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а відтак судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2017 року по 26.12.2022 року включно;

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.11.2017 року по 26.12.2022 року у сумі 7 057,68 гривень без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна