Справа № 160/5619/23
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2023-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 липня 2023 року Справа № 160/5619/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Савченка А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
22 березня 2023 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із вищезазначеною позовною заявою, з урахуванням уточненої позовної заяви, в якій заявлені вимоги:
- визнати протиправними дії Головного управління ПФУ у Вінницькій області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу при призначенні їй пенсії, трудову діяльність відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 , дата заповнення 21.08.1981 р.;
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області зарахувати до її страхового стажу період роботи відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 21.08.1981 р.;
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області переглянути її заяву про призначення пенсії за віком від 09.02.2023 р.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що вона звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. Проте, рішенням відповідача-2 їй було відмовлено у призначенні пенсії за віком та повідомлено, що до страхового стажу не зараховано період роботи в колгоспі з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р., згідно трудової книжки НОМЕР_1 , дача заповнення 21.08.1981 р., оскільки відсутня довідка, про встановлені та фактично відроблені ви холодні. Повідомлено, що стаж можливо буде зарахувати після надання підтверджуючих документів. Однак, на думку позивачки, оскільки вона має відповідні записи щодо спірних періодів роботи у трудовій книжці, яка є основним документом про трудову діяльність працівника, що підтверджує її стаж роботи, в тому числі, щодо встановленого річного мінімуму робочих днів та відпрацьованих позивачем робочих днів, то вказані записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу. Водночас, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме до особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а, отже, не може впливати на його власні соціальні права. Враховуючи вищезазначене, позивачка просить суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 р. вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, шляхом надання до суду уточненої редакції позовної заяви, виклавши в ній позовні вимоги шляхом уточнення особи, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також копію цієї уточненої позовної заяви відповідно до кількості осіб, що беруть участь у справі
На виконання ухвали суду від 27.03.2023 р., позивачем 05.04.2023 р. надано уточнену редакцію позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2023 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
27 квітня 2023 року від Головного управління ПФУ у Вінницькій області надійшов відзив, в якому вони зазначили, зо позивачка 09.02.2023 р. звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. За результатами розгляду наданих документів, до страхового стажу не зараховано періоди роботи в колгоспі з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р., згідно з трудової книжки НОМЕР_1 , дата заповнення 21.08.1981 р., оскільки наявна інформація в наданій трудовій книжці про кількість відпрацьованих вихододнів не завірена належним чином, а саме відсутній документ, на підставі якого внесені записи, його дата та номер, печатка та підпис уповноваженої особи.
27 квітня 2023 року від Головного управління ПФУ у Вінницькій області надійшло клопотання, в якому вони просили долучити до матеріалів справи докази надіслання відзиву сторонам.
10 травня 2023 року від Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому вони зазначили, що за результатами розгляду наданих документів, до страхового стажу не зараховано періоди роботи в колгоспі з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р., згідно з трудової книжки НОМЕР_1 , дата заповнення 21.08.1981 р., оскільки відсутня довідка про встановлені та фактично відроблені вихододні. Необхідний страховий стаж визначений ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 30 років. Страховий стаж особи становить 25 років 11 місяців 08 днів. Враховуючи викладене, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком, з урахуванням положень ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Суддя Савченко А.В. з 01.05.2023 р. по 15.05.2023 р., з 12.06.2023 р. по 16.06.2023 включно, перебував у щорічній відпустці та відрядженні.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Частинами 5, 8 ст.262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи та докази, проаналізувавши зміст норм матеріального, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено, що позивачка 09.02.2023 р. звернулася до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головне управління ПФУ у Вінницькій області визначено органом, уповноваженим розглянути заяву позивача.
Рішенням Головного управління ПФУ у Вінницькій області від 15.02.2023 р. №76 позивачці було відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

У вказаному рішенні зазначено таке: «Вік заявника 59 років 11 місяців 25 днів. Не працює. Відповідно до ч. 1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 р., особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року не менше 30 років. Страховий стаж особи становить 25 рік 11 місяців 8 днів. Результати розгляду документів наданих до заяви: до страхового стажу не зараховано період роботи в колгоспі з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р., згідно трудової книжки НОМЕР_1 , дата заповнення 21.08.1981 р., оскільки відсутня довідка, про встановлені та фактично відроблені вихододні. Стаж можливо буде зарахувати після надання підтверджуючих документів.».

Згідно із записами трудової книжки від 21.08.1981 р. серії НОМЕР_2 позивачка в оскаржувані періоди працювала:

- з 26.06.1984 р. - прийнята до членів колгоспу на посаду утятниці в колгосп ім.Шевченка;

- з 24.04.1990 р. переведена свинаркою;

- з 30.01.1996 р. колгосп реорганізований в ЗАЗВ ім. Шевченка.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішення відповідача про відмову у призначенні їй пенсії за віком, позивачка звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 частина перша статті 92 Конституції України).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначені Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, починаючи з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно із пунктом "а" статті 3 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. №1788-XII (надалі - Закон №1788-XII) вказаного Закону, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Згідно з ч.1 ст.56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Частиною 2 статті 56 Закону №1788-XII встановлено, що при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Згідно з приписами статті 62 Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII (далі Закон №1788) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 (далі Порядок №637).

Відповідно до п.1, п.2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з абз.1 п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

З аналізу наведених законодавчих приписів, зокрема, ст.62 Закону № 1788-XII та п. 1 Порядку № 637, вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція від 29.07.1993 №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за №110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

При цьому, як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Пунктом 1.2 Інструкції № 58 від 29.07.1993 р. передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.

Відповідно до п. 2.4 Інструкції № 58 від 29.07.1993 р. усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з п.2.6 Інструкції № 58 від 29.07.1993 р. у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до п. 4.1 Інструкції № 58 від 29.07.1993 р. у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Так, у разі якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 р. у справі №439/1148/17.

Відповідно до п.п.5, 6 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 року та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310, до трудової книжки колгоспника заносились такі дані, зокрема: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом до членів колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання; відомості про нагородження та заохочення. Всі записи в трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.

З наведеного вище наведені приписи ч.2 ст.56 Закону №1788-XII та п.5 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 року та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 р. №310, наявність у трудовій книжці колгоспника відомостей про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання є обов`язковим, оскільки при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується лише час роботи за фактичною тривалістю.

При цьому, відповідно до п.13 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 р. та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 р. №310, відповідальність за організацію робот по веденню, обліку, зберіганню і видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасне і правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність відповідно до уставу та правил внутрішнього розпорядку колгоспу, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Пунктами 14 та 15 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 року та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 р. №310, передбачено, що правління колгоспів вживають заходи щодо суворого дотримання встановленого порядку ведення трудових книжок, зміцнення кадрів робітників, які здійснюють ведення трудових книжок, підготовленими до цієї роботи людьми, забезпечують належне зберігання архівних документів, що мають відношення до трудової діяльності колгоспників. Ревізійним комісіям, комітетам профспілок колгоспів і колгоспним радам соціального забезпечення рекомендується здійснювати суспільний контроль за своєчасним та правильним заповненням трудових книжок колгоспників, за їх обліком, зберіганням і видачею та вживати заходи задля усунення виявлених недоліків.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки колгоспника покладається саме на спеціально уповноважену правлінням колгоспу особу, тобто на роботодавця.

З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 р. у справі №677/277/17.

Як вбачається із оскаржуваного рішення Головного управління ПФУ у Вінницькій області від 15.02.2023 р. № 76 до страхового стажу позивачки не зараховано період роботи в колгоспі з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р., оскільки відсутня довідка, про встановлені та фактично відроблені вихододні. Стаж можливо буде зарахувати після надання підтверджуючих документів.

Судом встановлено, згідно із записами трудової книжки від 21.08.1981 р. серії НОМЕР_2 позивачка в оскаржувані періоди працювала:

- з 26.06.1984 р. - прийнята до членів колгоспу на посаду утятниці в колгосп ім.Шевченка;

- з 24.04.1990 р. переведена свинаркою;

- з 30.01.1996 р. колгосп реорганізований в ЗАЗВ ім. Шевченка.

При цьому, у розділі «Участь у суспільних господарський роботах» трудової книжки від 21.08.1981 р. серії НОМЕР_2 позивачки наявні записи про встановлений річний мінімум робочих днів та її фактичне відпрацьовані дні, а саме в спірний період позивачка відпрацювала:

- за 1984 рік - вироблених мінімумів робочих днів - 198, при встановленому мінімумі 198;

- за 1985 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 305, при встановленому мінімумі 240;

- за 1986 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 211, при встановленому мінімумі 240;

- за 1987 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 24, при встановленому мінімумі 240;

- за 1988 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 289, при встановленому мінімумі 280;

- за 1989 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 285, при встановленому мінімумі 240;

- за 1990 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 269, при встановленому мінімумі 240;

- за 1991 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 260, при встановленому мінімумі 240;

- за 1992 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 250, при встановленому мінімумі 240;

- за 1993 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 251, при встановленому мінімумі 240;

- за 1994 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 243, при встановленому мінімумі 240;

- за 1995 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 242, при встановленому мінімумі 240;

- за 1996 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 246, при встановленому мінімумі 240.

Крім того, в графі «Причина, з якої не відпрацьовано мінімум робочих днів» міститься позначка про наявність у позивачки поважних причин щодо невиконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві, а саме: декретна відпустка по 01.12.1987 р.

Таким чином, записи трудової книжки позивачки свідчить про те, що у спірний період, а саме: з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р. було виконано встановлений річний мінімум трудової участі в колгоспі.

Водночас, як зазначалось вище, відповідно до приписів ч.2 ст.56 Закону №1788-XII єдиною підставою для врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин. Разом з цим, у справі, що розглядається, записами трудової книжки позивача підтверджено наявність у останньої встановлений річний мінімум трудової участі в колгоспі із зазначенням поважних причин невиконання встановленого мінімуму трудової участі у період з 1986 р. по 1987 р.

Посилання Головного управління ПФУ у Вінницькій області, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи в колгоспі з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р., згідно з трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки наявна інформація в наданій трудовій книжці про кількість відпрацьованих вихододнів не завірена належним чином, а саме відсутній документ, на підставі якого внесені записи, його дата та номер, печатка та підпис уповноваженої особи суд вважає не обґрунтованим.

Суд зауважує на тому, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 р. у справі №490/12392/16-а зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 р. у справі №638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Разом з цим, суд зазначає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточність записів не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Крім того, у свої позовній заяві позивачка зазначила, що у період з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р. працювала у колгоспі ім.Шевченка, Бахмутського району Донецької області та у зв`язку з тим, що архівні документи данні знаходяться на території Бахмутського району Донецької області, що є територією тимчасово окупованою та непідконтрольною центральним органам виконавчої влади України, отримати архівну довідку про підтвердження місця роботи та про встановлення фактично відроблених вихододнів немає можливості.

Так, відсутність у позивача можливості надати відповідну довідку внаслідок знаходження архіву на тимчасово непідконтрольній українській владі території, не позбавляє позивача права на отримання пенсії.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду 14.11.2019 р. у справі №227/4503/16-а.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що трудова книжка позивачки містить всі необхідні записи про періоди роботи позивачки у період з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р. та про встановлений річний мінімум трудової участі в цьому господарстві і його фактичне виконання позивачем для підтвердження цього трудового стажу, що є достатньою підставою для зарахування цього періоду роботи позивача до її загального трудового стажу відповідно до ч.1 ст.56 Закону №1788-XII та ст.26 Закону №1058-IV.

Таким чином, судом встановлено факт протиправного не зарахування пенсійним органом до трудового стажу позивачки періоду її роботи в колгоспі з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р., що, в свою чергу, свідчить про помилковість викладених в оскаржуваному рішенні висновків пенсійного органу щодо кількості страхового стажу позивача, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення та, відповідно, про задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо зобов`язання вчинити дії Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд заяви позивача здійснювало Головне управління ПФУ у Вінницькій області, яке було визначено за принципом екстериторіальності відповідно до п. 4.2 Порядку.

З огляду на неналежне виконання визначеним пенсійним органом його повноважень щодо розгляду заяви позивача, що потягло за собою порушення його прав, суд вважає наявними підстави покласти обов`язок щодо зарахування спірних періодів та повторного розгляду заяви про призначення пенсії саме на Головне управління ПФУ у Вінницькій області, як орган, що розглядав таку заяву, з урахуванням висновків суду.

У зв`язку із наведеним, відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати оскаржувані періоди позивача.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

Частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до платіжної квитанції від 17.03.2023 р. № 40620594 позивач сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Суд звертає увагу, що позовні вимоги задоволено частково у зв`язку тим, що позовні вимоги належить задовольнити до іншого відповідача, при цьому вимоги позивачки фактично задоволені у повному обсязі, а тому судові витрати належить відшкодувати повністю.

Тому належить стягнути з Головного управління ПФУ у Вінницькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Керуючись ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 255, 260-262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул.Набережна Перемоги, 26, м.Дніпро, 49094, ), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул.Хмельницьке шосе, буд.7, м.Вінниця, 21100, ), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 15.02.2023 р. № 76 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та у зарахуванні до загального страхового стажу періоду її роботи в колгоспі з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи в колгоспі з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.02.2023 р. про призначення пенсії за віком із урахуванням до страхового стажу періоду її роботи в колгоспі з 26.06.1984 р. по 30.01.1996 р.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул.Хмельницьке шосе, буд.7, м.Вінниця, 21100, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко