Справа № 260/5063/22
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2023-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/5063/22 пров. № А/857/3619/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Запотічного І.І.,

Суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року (головуючий суддя Калинич Я.М., ухвалене в м.Ужгород) у справі №260/5063/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

22.11.2022 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування в цілому наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.10.2022 року №1928 «Про завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 », як такий, що порушує права позивача.

Позов обґрунтовує тим, що є дружиною військовослужбовця Збройних Сил України, підполковника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , начальника протиповітряної оборони військової частини НОМЕР_1 . Зазначає, що 02.10.2022 року її чоловік ОСОБА_2 зник безвісти в зоні збройного конфлікту під час проходження ним військової служби. Позивачу стало відомо, що 03.10.2022 року, о 09:50 хв., від помічника начальника протиповітряної оборони частини підполковника Донець В.М. командиру військової частини надійшла доповідь №200 від 03.10.2022 року по факту самовільного залишення військової частини начальником протиповітряної оборони підполковником ОСОБА_3 . Вказує, що пошуки її чоловіка тривали з 09:00 год. до 09:50 год., 03.10.2022 року і після доповіді командиру військової частини о 09:50 хв., останнім, за відсутності повних, достовірних, всебічних, об`єктивних первинних даних, було зроблено висновки щодо факту самовільного залишення ним військової частини. Зазначає, що наведена обставина підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2022 року №1815 «Про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 ». Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.10.2022 року №1928 «Про завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 » службове розслідування закінчено. Вважає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 15.10.2022 року №1928 порушує її права, як дружини військовослужбовця так і їхньої з ОСОБА_2 неповнолітньої доньки, оскільки відповідачем, на час віддання згаданого наказу не було враховано ряд обставин, які беззаперечно, поза розумним сумнівом, об`єктивно пливають на правильність та законність прийнятого рішення.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт звертає увагу, що суд приймаючи позицію відповідача, вказує на те, що останній проводячи службове розслідування не повинний був дотримуватись вимог Порядку № 608 та не повинний був встановлювати обставини вказані в п. З розділу II «Підстави призначення та предмет службового розслідування» Порядок № 608. Отже, своїми висновками суд першої інстанції фактично звільнив відповідача від виконання його прямих обов`язків під час проведення службового розслідування, передбачених п. 1 розділу IV «Повноваження осіб під час службового розслідування», п. 8 розділу III «Порядок проведення службового розслідування», п. 7 розділу III «Порядок проведення службового розслідування». Разом з тим, суд в оскаржуваному рішенні, серед іншого вказує про відсутність реально існуючого спору, не вказання позивачем яким чином оскаржуваний факт порушує її права та інтереси, відсутність порушених прав та інтересів відповідача, а також можливість існування спору лише між відповідачем і її чоловіком (безвісти відсутнім), тобто суд вказує на відсутність у позивача будь-якого права на звернення до суду з позовом спрямованим на оскарження протиправних дій суб`єкта владних повноважень і його неналежність як позивача. Однак, суд першої інстанції проігнорував, що позивач, звертаючись до суду вказував про заподіяння їй моральної шкоди і серед іншого просив її стягнути. Враховуючи зазначене, апелянт вважає, що був позбавлений права на справедливий суд, а отже оскаржуване рішення за таких обставин не може вважатися законним, оскільки саме таке порушення призвело до помилкового встановлення судом відсутності права особи на звернення до суду в даній справі та відмові в задоволенні позову. З врахуванням наведеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

23.05.2023 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що в апелянта складене хибне враження про порядок несення військової служби та виконання обов`язку, в тому числі під час воєнного стану в районі виконання бойового завдання. Судом першої інстанції на цей рахунок проведено вичерпний та детальний аналіз Статутів Збройних Сил України та законодавства про проходження служби. Крім того, апелянт стверджує, що військово частиною завдано їй моральної шкоди. Однак, військова частина НОМЕР_1 діяла виключно на виконання Статутів Збройних Сил України, Порядку №608 та інших актів законодавства щодо проходження військової служби. Жодних неправомірних, протиправних дій військовою частиною допущено не було та в судовому порядку не встановлено. Відтак, відсутні жодні підстави вважати, що військова частина завдала моральної шкоди апелянту, з яким не перебувала в жодних правовідносинах. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

12.06.2023 позивачем до суду подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що всі твердження відповідача у відзиві є необгрунтовані та бездоказові, а отже, суд повинен трактувати усі сумніви у правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень на користь особи-позивача. Для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. Просить відзив на апеляційну скаргу не приймати до уваги під час розгляду апеляційної скарги, як такий, що необгрунтований і безпідставний.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзиву, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.05.2019 року за №104 майора ОСОБА_2 , помічника начальника відділення протиповітряної оборони, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 16 квітня 2019 року №110 на посаду начальника відділення протиповітряної оборони, вважати, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Доповіддю командира військової частини НОМЕР_1 №200 від 03.10.2022 року доведено факт самовільного залишення військової частини (зі зброєю) військовослужбовцем військової служби за контрактом управління військової частини підполковником ОСОБА_2 . Відповідно до такої, помічник начальника протиповітряної оборони військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_4 доповів по факту самовільного залишення військової частини начальником протиповітряної оборони ОСОБА_2 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №269 від 03.10.2022 року зазначено підполковника ОСОБА_2 , начальника протиповітряної оборони начальника відділення вважати таким, що самовільно залишив частину, припинив участь в бойових діях в складі військової частини НОМЕР_1 та призупинено виплату грошового забезпечення. Також припинено доступ до інформації з грифом секретності «Цілком таємно», «Таємно» та відомостей мобілізаційного характеру.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2022 року за №1815 «Про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 » наказано, окрім іншого, призначити проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини зі зброєю підполковником ОСОБА_2 заступнику командира військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення начальнику відділення підполковнику ОСОБА_5 ; підполковнику ОСОБА_5 матеріали службового розслідування представити на затвердження до 17:00 14 жовтня 2022 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, в ході службового розслідування ОСОБА_5 було складено Акт службового розслідування, погодженого помічником командира з правової роботи начальником служби військової частини НОМЕР_1 майором юстиції Т.Гейником та затвердженого ТВО командира військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_6 , відповідно до якого, у висновку зазначено: «В ході проведення службового розслідування повністю знайшов підтвердження факт того, що підполковник ОСОБА_2 начальник відділення протиповітряної оборони військової частини НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, діючи з особистих мотивів, у порушення вимог статей 65, 68 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», без дозволу командування та начальників, яким підпорядкований за службою, та без поважних причин 03.10.2022 року самовільно залишив місце служби зі зброєю (ПМ 9мм № НОМЕР_3 ); є відсутній на службі без поважних причин з 03.10.2022 року по теперішній час.

Своїми діями підполковник ОСОБА_2 порушив вимоги статей: 6 (щодо обов`язку кожного військовослужбовця знати вимоги Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України), 11 (що полягає у невиконанні обов`язку свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; сприяти командирам у підтриманні порядку і дисципліни; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; додержуватися правил поведінки військовослужбовців), 12 (щодо обов`язку доповідати безпосередньому начальнику про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків), 16 (щодо обов`язку виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою), 30 (щодо обов`язку підлеглого військовослужбовця беззастережно виконувати накази начальника), 37 (щодо обов`язку неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін), 49 (щодо того, що військовослужбовець повинен постійно бути зразком високої культури, берегти військову честь, поважати гідність інших людей, обов`язку завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили України в цілому); статті 4 (щодо обов`язку неухильно додержуватись законів України, неухильно виконувати вимоги військових статутів) Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.10.2022 року №269 підполковнику ОСОБА_2 призупинено виплату грошового забезпечення з 03 жовтня 2022 року».

15 жовтня 2022 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №1928 «Про завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 »: 1. Службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2022 року №1815 вважати завершеним. 2. За неналежне виконання службових обов`язків та порушення вимог статей 6, 11, 12, 16, 30, 37, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, керуючись вимогами статей 45, 48, 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України підполковника ОСОБА_2 , притягнути до дисциплінарної відповідальності після повернення до військової частини НОМЕР_1 за клопотанням командира військової частини НОМЕР_1 на підставі матеріалів службового розслідування. 3. Командиру військової частини НОМЕР_1 , копію акту службового розслідування та доданих до нього матеріалів по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 направити на адресу Директора Територіального Управління Державного бюро розслідувань у м. Полтава та Директора Територіального Управління Державного бюро розслідувань м. Львів, та до відома на адресу Херсонського зонального відділу військової служби правопорядку, Криворізького зонального відділу військової служби правопорядку, Мукачівського зонального відділу військової служби правопорядку та Херсонської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній, Закарпатської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері, Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері. 5. У відповідності до вимог пункту 143 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008; пункту 1.4 розділу 1 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 підполковнику ОСОБА_2 період з 03 жовтня 2022 року до повернення до розташування військової частини НОМЕР_1 не зараховувати до загального строку військової служби, строку вислуги у військовому званні. 6. Відповідно до вимог пункту 10 розпорядження Міністра Оборони України від 25 березня 2022 року №428/1298, підполковнику ОСОБА_2 , додаткову винагороду, передбачену пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, за жовтень місяць 2022 року не виплачувати. 7. Відповідно до вимог пункту 5 розділу 16 Порядку виплата грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністра Оборони України від 07 червня 2018 року №260, підполковнику ОСОБА_2 премію за жовтень не виплачувати. 8. Начальнику служби ракетно-артилерійського озброєння військової частини НОМЕР_1 негайно повідомити підрозділ військової контррозвідки СБУ, регіональний орган СБУ, Національну поліцію України, орган управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, у зоні діяльності якого дислокується військова частина, про випадок втрати стрілецької зброї, з якою підполковник ОСОБА_2 здійснив самовільне залишення частини та відсутність даних про її місце знаходження (ПМ 9мм №АР3934) та скласти на ПМ 9мм №АР3934 сім примірників картки обліку викраденої зброї (втраченої) зброї у відповідності до вимог Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України, затвердженої наказом №359 від 29.06.2005.

Вважаючи такий наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 15.10.2022 року №1928 таким, що порушує права ОСОБА_1 , зокрема на грошове забезпечення чоловіка, позивач звернулася до суду першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення проти позову.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до частинам першої, другої статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з статтею 1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (Дисциплінарний статут) військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Відповідно до статті 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Стаття 4 Дисциплінарного статуту вказує, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройний Сил України, накази командирів.

Статтею 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (Статут внутрішньої служби) встановлено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такого обов`язку як свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Згідно з статтею 49 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Відповідно до статті 16 Статуту внутрішньої служби кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності накласти дисциплінарне стягнення.

Відповідно до частини першої статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (Порядок №608).

Отже, колегія суддів наголошує, що військовослужбовець може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності при наявності в його діях складу дисциплінарного проступку за результатами службового розслідування, проведеного з дотриманням вимог Дисциплінарного статуту і Порядку №608.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 2 розділу І Порядку №608 службове розслідування це комплекс заходів, які здійснюються відповідно до цього Порядку, з метою перевірки інформації про вчинення правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, встановлення осіб, які вчинили правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Згідно з абзацом першим пункту 3 розділу ІІІ Порядку №608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі особи, які проводять службове розслідування).

Відповідно до частини другої статті 85 Дисциплінарного статуту, пункту 12 розділу ІІІ Порядку №608 заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Відтак, службове розслідування стосовно військовослужбовця офіцерського складу може бути проведено на підставі наказу однією особою офіцерського складу (в тому числі особисто командиром (начальником)) або у складі комісії з проведення службового розслідування.

Апеляційний суд звертає увагу, що службове розслідування стосовно позивача було проведено на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2022 №1815 «Про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 » заступником командира військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення начальника відділу підполковником ОСОБА_7 .

Разом з тим, статтею 87 Дисциплінарного статуту встановлено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Відповідно до частини третьої статті 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Згідно з абзацом другим пункту 3 розділу ІІІ Порядку №608 днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.

З матеріалів справи вбачається наступне: факт залишення позивачем військової частини, на підставі якого призначено службове розслідування, відбувся 03.10.2022 року; службове розслідування, за результатами якого прийнято оскаржуваний наказ, призначено відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2022 №1815; наказ командира військової частини НОМЕР_1 №1928 «Про завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 » видано 15.10.2022 року; дисциплінарне стягнення стосовно ОСОБА_2 не застосовано, а буде притягнуто до дисциплінарної відповідальності позивача після повернення ОСОБА_2 до військової частини.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, строк дії якого Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 №573/2022 та від 07.11.2022 №757/2022 продовжено з 05 години 30 хвилин відповідно 26.03.2022 строком на 30 діб, з 25.04.2022 строком на 30 діб, з 25.05.2022 строком на 90 діб, з 23.08.2022 строком на 90 діб та з 21.11.2022 строком на 90 діб.

Відповідно до статті 2 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно до частини третьої статті 199 Статуту внутрішньої служби військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюються у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу.

Відповідно до частини першої і другої статті 332 Статуту внутрішньої служби бойове чергування це виконання бойового завдання. Бойове чергування здійснюється черговими силами і засобами, призначеними від військових частин. До складу чергових сил і засобів входять бойові обслуги, чергові зміни пунктів управління, сил і засобів бойового забезпечення та обслуговування.

Щодо події залишення ОСОБА_2 військової частини 03.10.2022, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абзацу другого статті 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає, зокрема, в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця.

Згідно з статтею 14 Статуту внутрішньої служби із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Отже, залишати розташування військової частини із службових та/або особистих питань військовослужбовець може лише за згодою свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних сил України» №548-XIV про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

З огляду на те, що ніякої доповіді від ОСОБА_2 про можливі причини відсутності на службі не надходили, а заходи з його розшуку результатів не дали, відповідач видав наказ №1928 від 15.10.2022р. «Про завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 ».

Пунктом 2 розділу IV Порядку №608 визначено, що особи, які проводять службове розслідування, мають право: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); з дозволу командира (начальника) військовослужбовця, який скоїв правопорушення, отримувати необхідні документи, які стосуються службового розслідування; за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді; ознайомлюватися з необхідними документами, за потреби - знімати з них (отримувати) копії та долучати до матеріалів службового розслідування; отримувати інформацію, пов`язану із службовим розслідуванням, від юридичних і фізичних осіб з дотриманням вимог законодавства на підставі запиту посадової (службової) особи, яка призначила службове розслідування, чи інших уповноважених осіб відповідно до вимог законодавства України; проводити огляд місцевості, приміщення, предметів та документів, що стосуються службового розслідування, за результатами якого складати акт огляду з обов`язковим зазначенням: предмета огляду та його стислого опису; часу, дати, місця (населеного пункту) огляду; посади, військового звання, прізвища та імені особи, яка складає документ; військового звання, прізвища та імені посадової (службової) особи, яка бере участь у службовому розслідуванні (за необхідності); прізвища, імені, по батькові та фактичної адреси проживання двох присутніх осіб; фактичного місцезнаходження військової частини, установи, підприємства тощо; місця складання документа (номер службового кабінету або іншого приміщення); у разі використання технічних (відео-, фото- або аудіо-) засобів - цифрового пристрою, його назви, моделі; підписів присутніх осіб на кожному аркуші та їх прізвищ, ініціалів, підписів на останньому аркуші; підпису особи, яка склала акт огляду, на останньому аркуші.

Апеляційний суд вказує, що метою службового розслідування стосовно ОСОБА_2 було встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, які мають значення для прийняття відповідного рішення за вже встановленим фактом самовільного залишення місця тимчасової дислокації, а отже, не було обов`язком особи, які проводять службове розслідування вчиняти дії в розумінні зазначеного пункту Порядку. Однак, у даній справі спірні правовідносини виникли з приводу завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_2 15.10.2022 року та припинення невиплати такому грошового забезпечення, додаткової винагороди та премії, внаслідок чого позивач, дружина ОСОБА_1 , не погоджується з таким наказом та з діями відповідача загалом.

Разом з тим, право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю. В контексті завдань адміністративного судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 9 частини п`ятої статті 160 КАС України визначено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав (свобод, інтересів) осіб у сфері публічно-правових відносин, а матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень визнається саме за тими особами, яких вони безпосередньо стосуються, тобто тих, для кого вони породжують, змінюють або припиняють певні правовідносини. У вітчизняній теорії права загальновизнано, що індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах. Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі. Індивідуальні акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє ці акти від нормативних, є їх правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їх конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративних правовідносин, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, індивідуальних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. А гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з аналізу вищезазначених норм, слідує, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача з боку відповідача, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення. Відтак, для задоволення позову в адміністративній справі суд повинен встановити передусім, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до ефективного поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача (тобто, повинна бути встановлена існуюча матеріально-правова заінтересованість позивача). У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями або невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним чинним законодавством, чи неможливість ефективного порушення такого права, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів зазначає, що дійсне порушення певних прав та інтересів особи, як передумова для судового захисту, а також необхідність його ефективності (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), кореспондує положенням ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначено законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку (постанови Верховного Суду від 18.10.2019 у справі №813/38/16, від 27.02.2020 у справі №440/569/19).

Отже, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються. В іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що даний спір здебільшого стосується порушення прав чоловіка позивачки ОСОБА_2 , а в суд першої інстанції позивачка звертається від свого імені і про порушення своїх прав, а не на захист порушених прав чоловіка. Таким чином, не будучи учасником певних публічно-правових відносин, відповідно, не маючи реально існуючого спору в його межах, позивач не має належних підстав для вимоги щодо вирішення судом правовідносин, які виникли між іншими суб`єктами. Звертаючись до суду з вимогою скасувати акт суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Колегія суддів вважає, що позивачем, якою у даній справі виступає ОСОБА_1 , на обґрунтування своєї позиції не надано жодних доказів, які б свідчили про об`єктивне порушення саме її прав. Як вже зазначалося, предметом судового розгляду є питання правомірності наказу відповідача про завершення службового розслідування відносно чоловіка позивача. Проте, саме по собі порушення вимог закону діями (бездіяльністю) або рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи викладене, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача внаслідок прийняття рішення.

Апеляційний суд зазначає, що доводи апелянта не містять обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову. Разом з тим, винесення наказу про завершення службового розслідування - це відповідні процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, якими розпочинається розслідування, встановлюються строки його проведення та завершення такого, як єдина модель поведінки відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача у спірних правовідносинах та відмову в задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року у справі № 260/5063/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга