Справа № 380/18530/22
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2023-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/18530/22 пров. № А/857/6702/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Клименко О.М.), ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження в м.Львові 22 березня 2023 року, повне судове рішення складено 22 березня 2023 року, у справі №380/18530/22 за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

22.12.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, просив стягнути з Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2017 по 29.11.2022 включно у розмірі 30 254,37 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року позов задоволено частково: стягнуто з Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 травня 2017 року по 16 листопада 2017 року в сумі 30161,70 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням. Суд першої інстанції вказав, що позивач виключений зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення 18 травня 2017 року, натомість індексація грошового забезпечення виплачена йому відповідачем на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2022 року у справі №380/3422/22 30 листопада 2022 року. Суд першої інстанції зазначив, що станом на день виключення зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі. Суд першої інстанції вказав, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, це питання врегульовано Кодексом законів про працю України. Суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, згідно з якою на відповідача покладається обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. При розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд першої інстанції врахував істотність частки складових індексації грошового забезпечення із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні та вказав, що сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки становить 30161,70 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 березня 2023 року та ухвалити нове, яким відмовити в позові в повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що до спірних правовідносин не можна застосовувати статтю 117 КЗпП України, оскільки позивач не був найманим працівником, не отримував заробітну плату, а грошове забезпечення і відповідні гарантії щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Скаржник вказує, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини, тоді як позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків, а вимогу про здійснення розрахунку індексації грошового забезпечення пред`явив понад 4 роки після звільнення з військової служби та проведення розрахунку при звільненні. Скаржник вказує, що тривалість періоду затримки виплати заборгованості з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум належить до підстав для зменшення розміру відшкодування затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 117 КЗпП України.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, а саме у Долинському об`єднаному міському військовому комісаріаті на посаді водія відділення, з 14 травня 2016 року по 18 травня 2017 року.

Наказом т.в.о. військового комісара Долинського об`єднаного міського військового комісаріату (по стройовій частині) від 18 травня 2017 року № 58 сержанта ОСОБА_1 , водія відділення забезпечення Долинського об`єднаного міського військового комісаріату, призначеного наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 26 квітня 2017 року № 78-РС на посаду командира відділення електрогазового взводу технічної роти батальйону аеродромно-технічного забезпечення 114 бригади тактичної авіації повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » повітряних сил Збройних Сил України, ВОС-837182А, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 18 травня 2017 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2022 року у справі №380/3422/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року, визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 14 травня 2016 року по 18 травня 2017 року включно. Зобов`язано Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 14 травня 2016 року по 18 травня 2017 року включно з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця.

На виконання вказаного рішення суду Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки 30 листопада 2022 року виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 30 259,35 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку.

Вважаючи, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення у день звільнення не проведено, тому відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України наявне право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку, ОСОБА_1 звернуся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008, в редакції чинній на час звільнення позивача зі служби, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до пункту 1.9 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 № 260, чинний на час звільнення позивача зі служби, військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Частиною 3 пункту 12.8 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оброни України від 10.04.2009, в редакції чинній на час звільнення позивача зі служби, встановлено, що командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення їх з військової служби.

Таким чином, на день виключення зі списків особового складу військової частини з особою, звільненою з військової служби, має бути проведений повний розрахунок.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа №120/3857/19-а), від 14 липня 2022 року (справа № 620/3095/20).

Отже, аргументи скаржника у цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 30.11.2022 в сумі 30 259,35 грн, тоді як зі списку особового складу частини та всіх видів забезпечення позивача виключено з 18.05.2017, тобто остаточний розрахунок проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Остаточний розрахунок проведений відповідачем на виконання судового рішення у справі №380/3422/22.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 340/1146/20.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, в якій сформовано такий правовий висновок: «Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.»

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) у спірному випадку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Відповідно до положень Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку №100).

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд першої інстанції, на переконання суду апеляційної інстанції, вірно виходив з того, що період затримки розрахунку при звільненні у цій справі обчислюється з 19 травня 2017 року по 29 листопада 2022 року (включно) та становить 2021 календарний день, однак з огляду на дату проведення остаточного розрахунку з позивачем (29 листопада 2022 року) до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а тому із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку терміном 181 календарний день з 19 травня 2017 року (перший день після звільнення) по 16 листопада 2017 року.

Вказане сторонами не заперечується та не оскаржується.

Відповідно до наявної у матеріалах справи Довідки від 01 листопада 2021 року №9/2/883/1 про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 15 травня 2016 року по 26 квітня 2017 року, виданої Івано-Франківським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (18 травня 2017 року) становив 18151,62 грн (9075,81 грн за березень 2017 року та 9075,81 грн за квітень 2017 року).

Кількість календарних днів за березень квітень 2017 року становить 61 день.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 297,57 грн (18151,62 грн/61 календарний день).

Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаного правового регулювання і встановлених судом обставин, становить 53860,17 грн (297,57 грн х 181 календарний день).

Водночас, суд першої інстанції, застосувавши принцип співмірності, врахувавши істотність частки складових індексації грошового забезпечення із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні, дійшов вірного висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,56 становить 30161,70 грн.

Вказаний розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок, на переконання суду апеляційної інстанції, є співмірним з урахуванням розміру суми по компенсації та частки, яку вона становила у заявлених вимогах, враховуючи істотність цієї частки порівняно із середнім грошовим забезпеченням та період за який вона підлягає сплаті.

Такий узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 805/3167/18-а, від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, та не заперечується сторонами у справі.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Щодо аргументів скаржника про тривале зволікання позивача із зверненням до суду щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, то суд апеляційної інстанції, не заперечуючи, що при визначені періоду затримки розрахунку при звільненні слід враховувати добросовісність поведінки позивача при зверненні до відповідача з вимогою про виплату відповідних сум, вказує, що питання дотримання строків пред`явлення позову про нарахування та виплати індексації могло бути предметом правової оцінки судами у справі №380/3422/22 та не може вирішуватись судами в межах цієї справи.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції доходить погоджується з висновком суду першої інстанції, що на користь позивача слід стягнути з Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30161,70 грн.

Оскільки учасники справи не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції у відповідній частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви підставності стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду 22 березня 2023 року у справі №380/18530/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко