Справа № 600/3556/23-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 р. м. Чернівці Справа № 600/3556/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маренича І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області від 20.04.2023 про відмову ОСОБА_1 в призначенні/продовженні виплати пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити пенсію ОСОБА_1 у разі втрати годувальника, провести перерахунок та здійснити виплату пенсії з 23.08.2022, тобто з дати досягнення повноліття ОСОБА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що відповідач розпорядженням протиправно відмовив позивачу у призначенні/продовженні пенсії по разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

З наведеним позивач не погоджується, оскільки вона є студенткою іноземного навчального закладу, а тому вважає, що має право на отримання пенсії по втраті годувальника, незважаючи на досягнення нею повноліття.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про відсутність підстав призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, оскільки подані позивачем іноземні документи не містять апостиль (з належним перекладом документу) або легалізацію дипломатичного представництва.

З огляду на викладене, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши письмові докази судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є студенткою денної форми навчання у Берлінському університеті імені Гумбольдтів.

Як вбачається з матеріалів справи, матір ОСОБА_1 ОСОБА_2 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як отримувач пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" по втраті годувальника на дітей, в тому числі на ОСОБА_1 (пенсію призначено з 05.01.2015 року по 31.08.2022 року).

01.11.2022 року ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу із заявою, в якій просила призначити/продовжити їй пенсію по втраті годувальника, оскільки такі виплати були припинені через досягнення нею повноліття.

При цьому, у заяві було зазначено, що позивач є студентом денної форми навчання у Берлінському університеті імені Гумбольдтів, а також надані відповідні електронні документи на підтвердження навчання.

Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області розпорядженням від 15.11.2022 року відмовило позивачу у призначенні/поновленні пенсії по втраті годувальника, адже додані до заяви електронні документи на підтвердження навчання не дають підстав для призначення/продовження виплати пенсії по втраті годувальника, оскільки пенсійний орган не вбачав за можливе провести їх електронну ідентифікацію, про що було повідомлено позивача листом від 09.12.2022 року.

15.11.2022 року відповідач звернувся із запитом до Пенсійного фонду України щодо консультації з приводу можливості врахування електронних при вирішенні вказаних питань позивача.

14.12.2022 року Пенсійний фонд України листом роз`яснив відповідачу, що для призначення/продовження позивачу пенсії по втраті годувальника необхідна легалізація документів.

06.12.2022 року позивач звернувся до Пенсійного фонду України зі скаргою щодо затримки розгляду документів для виплати пенсії по втраті годувальника, за результатами чого відповідач листом від 20.12.2022 року повідомив позивача про відмову у призначенні/продовженні пенсії, оскільки долучені електронні документи про навчання не містять апостиль (з належним перекладом) або легалізацію дипломатичного представництва України.

Зважаючи на викладене, для вирішення питання щодо можливості чи неможливості легалізації документів, що підтверджують навчання позивача за кордоном, матір ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась 08.02.2023 року до Посольства України в ФРН та 18.02.2022 року до Почесного консула Федеративної Республіки Німеччина в м. Чернівці.

17.02.2023 року листом Посольства України в ФРН ОСОБА_2 було проінформовано, що видані на території Німеччини офіційні документи визнаються на території України тільки у разі засвідчення цих документів штампом апостиль, який ставиться у відповідних німецьких органах.

20.02.2023 року Почесний консул Федеративної Республіки Німеччина в м. Чернівці п.Олександр Шламп повідомив ОСОБА_2 про те, що для німецьких апостиль проставляють німецькі установи. Одержати німецький апостиль через Посольство Німеччини чи Консульства ФРН в Україні неможливо.

З огляду на викладене, Почесний консул Федеративної Республіки Німеччина в м. Чернівці п. ОСОБА_3 рекомендував звернутись до компетентної німецької установи на території ФРН. При цьому, зазначив, що в установи, яка видала документ можна дізнатись про компетентність відповідної німецької установи.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 зверталась до Берлінського університеті імені Гумбольдтів, за результатами чого 21.02.2023 року отримала відповідь від відділу надання послуг студентам/відділу прийому міжнародних студентів Берлінського університеті імені Гумбольдтів, в якій зазначено, що тільки офіційні документи, які містять підпис та печатку, можливо легалізувати. Довідка про навчання є дійсною без підпису. Проте, вказану довідку можна легалізувати самостійно шляхом сканування QR-коду чи введення верифікаційного номера самостійно на сторінці за посиланням.

За таких обставин, 12.04.2023 року ОСОБА_1 знову звернулася до відповідача із заявою про призначення/продовження виплати пенсії в разі втрати годувальника, оскільки є студенткою та навчається на денній формі юридичного факультету Берлінського університеті імені Гумбольдтів до якого додала вказані вище докази.

Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області розпорядженням від 20.04.2023 року знову відмовило позивачу у призначенні/поновленні пенсії по втраті годувальника, оскільки долучені електронні документи про навчання не містять апостиль (з належним перекладом) або легалізацію дипломатичного представництва.

Позивач, не погоджуючись із розпорядженням пенсійного органу про відмову у призначенні/продовженні виплати пенсії по втраті годувальника, звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі в органах внутрішніх справ регулює Закон України від 09.04.1992 №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2262-ХІІ).

Згідно статті 1 Закону №2262-ХІІ члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Відповідно до приписів статті 29 Закону №2262-ХІІ пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Частиною 2 статті 30 Закону №2262-ХІІ незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

У відповідності до пункту «а» частини 4 статті 30 Закону №2262-ХІІ непрацездатними членами сім`ї вважаються діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків.

Згідно приписів статті 50 Закону №2262-ХІІ пенсії відповідно до цього Закону призначаються членам сімей осіб з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та пенсіонерів з їх числа, які набули право на пенсію після смерті годувальника, - з дня виникнення права на пенсію, а батькам або дружині (чоловікові), які набули право на пенсію у разі втрати годувальника, - з дня звернення за пенсією.

Стаття 51 Закону №2262-ХІІ визначає строки перерахунку призначених пенсій.

Так, при настанні обставин, які тягнуть за собою зміну розміру пенсій, призначених військовослужбовцям строкової служби та їх сім`ям, перерахунок цих пенсій провадиться відповідно до строків, встановлених частиною четвертою статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Перерахунок пенсій, призначених особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців.

Перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Як вбачається з матеріалів справи, матір ОСОБА_1 ОСОБА_2 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області як отримувач пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" по втраті годувальника на дітей, в тому числі на ОСОБА_1 (пенсію призначено з 05.01.2015 року по 31.08.2022 року).

Після досягнення позивачем повноліття виплата пенсії по втраті годувальника на ОСОБА_1 була припинена.

Разом з цим, вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не більш як до досягнення ними 23 років. Діти-сироти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні (частина 6 статті 30 Закону №2262-ХІІ).

Судом, в ході судового розгляду справи, встановлено, що позивач є студенткою денної форми навчання Берлінського університету імені Гумбольдтів.

На підтвердження факту навчання у Берлінському університеті імені Гумбольдтів в матеріалах справи містяться відповідні докази, видані Берлінським університетом імені Гумбольдтів, а саме: студентське посвідчення, заява про прийом на навчання №305123, довідка про навчання від 28.09.2022 року, довідка про навчання від 17.02.2023 року та інші документи.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що пенсійний орган припинив ОСОБА_2 нарахування і виплату пенсії по втраті годувальника у зв`язку з досягнення нею повноліття, остання 01.11.2022 року та 12.04.2023 року зверталась до позивача із заявами, в яких просила призначити/продовжити їй виплату пенсії по втраті годувальника, оскільки вона є студенткою денної форми навчання Берлінського університету імені Гумбольдтів, а тому згідно частини 6 статті 30 Закону №2262-ХІІ має право на отримання відповідної пенсії.

При цьому, до заяв були додані електронні документи, які підтверджують навчання позивача за кордоном.

Однак, розпорядженнями від 15.11.2022 року та від 20.04.2023 року пенсійний орган відмовив позивачу у призначенні/продовженні виплати пенсії по втраті годувальника, оскільки неможливо провести електронну ідентифікацію документів про навчання позивача (розпорядження від 15.11.2022 року), а також у зв`язку з тим, що документи про навчання не містять апостиль (з належним перекладом документу) або легалізацію дипломатичного представництва (розпорядження від 20.04.2023 року).

Тобто, підставою для відмови позивачу у виплаті пенсії по втраті годувальника стало те, що подані електронні документи про навчання не містять апостиль або легалізацію дипломатичного представництва.

Суд звертає увагу, що для вирішення питання щодо можливості чи неможливості легалізації документів, що підтверджують навчання позивача за кордоном, матір ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , зверталась 08.02.2023 року до Посольства України в ФРН та 18.02.2022 року до Почесного консула Федеративної Республіки Німеччина в м. Чернівці.

17.02.2023 року листом Посольства України в ФРН ОСОБА_2 було проінформовано, що видані на території Німеччини офіційні документи визнаються на території України тільки у разі засвідчення цих документів штампом апостиль, який ставиться у відповідних німецьких органах.

20.02.2023 року Почесний консул Федеративної Республіки Німеччина в м. Чернівці п. Олександр Шламп повідомив ОСОБА_2 про те, що для німецьких апостиль проставляють німецькі установи. Одержати німецький апостиль через Посольство Німеччини чи Консульства ФРН в Україні неможливо.

Відтак, Почесний консул Федеративної Республіки Німеччина в м. Чернівці п. ОСОБА_3 рекомендував звернутись до компетентної німецької установи на території ФРН. При цьому, зазначив, що в установи, яка видала документ можна дізнатись про компетентність відповідної німецької установи.

В подальшому, з метою легалізації документів про навчання, ОСОБА_1 зверталась до Берлінського університеті імені Гумбольдтів, за результатами чого 21.02.2023 року отримала відповідь від відділу надання послуг студентам/відділу прийому міжнародних студентів Берлінського університеті імені Гумбольдтів, в якій зазначено, що тільки офіційні документи, які містять підпис та печатку, можливо легалізувати. Довідка про навчання є дійсною без підпису. Проте, вказану довідку можна легалізувати самостійно шляхом сканування QR-коду чи введення верифікаційного номера самостійно на сторінці за посиланням.

Тобто, відділ надання послуг студентам/відділу прийому міжнародних студентів Берлінського університеті імені Гумбольдтів, яким були видані документи про навчання позивача, в тому числі довідка про навчання, повідомив позивача про те, що тільки офіційні документи, які містять підпис та печатку, можливо легалізувати.

Разом з цим, довідка про навчання є дійсною без підпису. Проте, вказану довідку можна легалізувати самостійно шляхом сканування QR-коду чи введення верифікаційного номера самостійно на сторінці за посиланням.

Суд зазначає, що відповідно до статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року № 2709-IV, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Законом України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10 січня 2002 року №2933-III Україна приєдналась до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (далі Конвенція).

Згідно статті 3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що єдиною формальною процедурою, яка підтверджує дійсність іноземних документів, є проставлення апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений.

При цьому, апостиль може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ.

Отже, довідку про навчання, а також інші документи на підтвердження навчання, фактично неможливо легалізувати шляхом проставлення апостилю, оскільки такі видані у електронній формі та не містять підпису і печатки, про що фактично і було зазначено у листі відділу надання послуг студентам/відділу прийому міжнародних студентів Берлінського університету імені Гумбольдтів від 21.02.2023 року.

Разом з тим, у листі від 21.02.2023 року було зазначено, що довідку про навчання можна легалізувати самостійно шляхом сканування QR-коду чи введення верифікаційного номера самостійно на сторінці за посиланням.

Таким чином, подані пенсійному органу електронні документи Берлінського університету імені Гумбольдтів належним чином підтверджують факт навчання позивача за кордоном без проставлення на них апостилю, що, в свою чергу, свідчить про наявність у позивача права на отримання пенсії по втраті годувальника згідно частини 6 статті 30 Закону №2262-ХІІ.

Суд наголошує, що відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Конституційний Суд України у пункті 3.4 рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка була ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач розпорядженнями від 15.11.2022 року та від 20.04.2023 року протиправно відмовив позивачу у виплаті пенсії по втраті годувальника.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з метою обрання належного способу захисту порушеного права, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог, шляхом визнання протиправними та скасування розпоряджень відповідача від 15.11.2022 року та від 20.04.2023 року про відмову у призначенні/продовженні виплати пенсії в разі втрати годувальника і зобов`язати останнього призначити позивачу пенсію по втраті годувальника з 23.08.2022 року (з дня виникнення права на пенсію).

Решта доводів учасників справи, в тому числі зазначених відповідачем у відзиві, не спростовують висновків суду щодо протиправності розпоряджень відповідача та наявності у позивача права на отримання пенсії в разі втрати годувальника.

Отже, позовні вимоги у наведеній вище частині підлягають задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки, позов задоволено повністю, суд присуджує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 1073,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати розпорядження Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області від 15.11.2022 року та від 20.04.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні/продовженні виплати пенсії в разі втрати годувальника.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію в разі втрати годувальника з 23.08.2022 року відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-ХІІ.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області судові витрати - судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (площа Центральна, 3, м. Чернівці, 58002, Код )

Суддя І.В. Маренич