Справа № 420/9005/23
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2023-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9005/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Хом`якової В.В., при секретарі Перебийніс Н.Ю.,

за участю представника позивача Дробінової І.В., представника відповідача Білоконь Н.О., представника 3-ї особи Осадчого А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Служби безпеки України в Одеській області,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі- позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати Рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 7743 від 10.01.2023 року;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну з урахуванням висновків суду;

стягнути з Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2147 гривень 20 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 38 000 гривень .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням № 7743 від 10.01.2023 відповідач протиправно відмовив позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п .6 ч.1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року №2491-III (далі Закон №2491-III) (інших випадках, передбачених законами України), не пояснюючи жодним чином, який випадок та який закон України має на увазі. Позивач є громадянином російської федерації, в 2015 році уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_3 . Весь цей час законно проживав на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання на території України, яку щороку замінював на підставі № 04/14 (возз`єднання сім`ї з громадянином України на підставі шлюбу) згідно п. 32, ч. 1 п. 33 Постанови КМУ "Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання" від 25.04.2018 № 322. Позивач має зареєстроване місце проживання у місті Одеса з 09.08.2017 . Остання отримана посвідка на тимчасове проживання на території України позивачем № НОМЕР_1 від 17.06.2021.

06.08.2021 позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну для подальшого оформлення постійної посвідки на проживання в Україні для подальшого проживання разом із своєю сім`єю.

За останнім зверненням у березні 2023 року позивача до ГУ ДМС в Одеській області щодо відповіді на подані в серпні 2021 року документи щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідач надав відповідь про прийняте рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну № 7743 від 10.01.2023 на підставі пункту б частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію" - в інших випадках, передбачених законами України. На адвокатський запит позивач отримав відповідь, що підставою прийняття рішення є заперечення щодо надання дозволу на імміграцію від УСБУ в Одеській області.

Позивач зазначає, що має право на дозвіл на імміграцію поза квотою, на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію", як такий, що перебуває у шлюбі з громадянином України. Підстав для відмови у наданні йому дозволу немає. Територіальні органи і підрозділи ДМС мають право надсилати відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби. Управління СБУ в Одеській області не має повноважень не надавати дозвіл і взагалі не є суб`єктом, яке може вирішувати питання надавати дозвіл чи ні, а може лише проінформувати відповідача про наявність певних підстав - перебування позивача в розшуку, вчинення тяжкого злочину, повідомлення про підозру чи інші обставини, які визначені законом як такі, які є підставою для відмови у надані дозволу на імміграцію і про які не може бути відомо відповідачу, бо ця інформація належить до компетенції інших органів. Позивач вважає оскаржуване рішення протиправним, адже воно прийнято всупереч Закону України "Про імміграцію" без законних на те підстав; необгрунтованим без урахування всіх обставин, що мають значення; прийнятим без дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, враховуючи громадянство позивача; прийнято не пропорційно, з урахуванням проживання позивачем на території України багато років, його сім`ї в Україні та центру життєвих інтересів, підтримки позивачем ЗСУ; прийнято без дотримання розумного строку, адже відповідно до частини ІІ ст. 9 Закону України "Про імміграцію" термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання. Оскаржуване рішення унеможливлює законне перебування позивача на території України разом із сім`єю, де він проживає вже багато років, де склався центр життєвих інтересів позивача, де він спільно виховував дитину разом з громадянкою України, і прийомний син якого зараз є військовослужбовцем ЗСУ, якого позивач усіляко підтримує на лінії фронту.

Ухвалою від 04.05.2023 відкрито провадження по справі, призначено судове засідання на 30.05.2023 на 11 год. 00 хвил. Задоволено клопотання позивача та залучено до участі в розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління Служби безпеки України в Одеській області.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову. У відзиві, зокрема, зазначаєтся, що відповідно до п. 14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. Відповідно до пп. 1 п. 14 Порядку провадження МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять ві місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. ГУДМС України в Одеській було надано запит на адресу У СБУ в Одеській області та отримана відповідь, що стосовно надання дозволу на імміграцію в Україну заперечують на підставі п. 6 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

У зв`язку з чим, ГУДМС України в Одеській області було прийнято рішення від 10.01.2023 № 7743 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину РФ ОСОБА_1 , на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Розгляд справи 30.05.2023 відкладено на 20.06.2023 на 15 год. 00 хвил.

05.06.2023 представником позивача надана відповідь на відзив, де звертає увагу, що у відзиві відповідач помилково посилається на іншу підставу для імміграції ( за територіальним походженням). Вважає, що відповідь УСБУ не є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відпговідно до ст. 10 Закону України "Про імміграцію". в якій наведено вичерпний перелік таких підстав.

В подальшому судове засідання відкладено на 29.06.2023.

Представник позивача прибув в судове засідання, просить задовольнити позов, вказує про те, що інформація, надана УСБУ в Одеській області носить рекомендаційний характер, а відтак не є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію. Також представник позивача повідомив про проведення 07.06.2023 співробітниками СБУ незаконого огляду житла позивача та доступу до приватного листування позивача із адвокатом.

Представник відповідача прибув в судове засідання, просить відмовити в задоволенні позову. Акцентує увагу суду на тому, що підставою для формування відповідачем висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію стала інформація, отримана від Головного управління СБУ в Одеській області. Відповідач не перевіряє обгрунтованість підстав для заперечень Управління Служби безпеки України в Одеській області у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , оскільки це не входить до його компетенції.

Представник 3-ї особи в судовому засіданні надав усні пояснення, також до суду 09.06.2023 були подані письмові пояснення, з яких вбачається, що 3-я особа вважає позов необгрунтованим, а також, що відмова СБУ мотивована загрозою національній безпеці України.

Вступна та резолютивна частина оголошені 29.06.2023.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, заслухавши представників сторін, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 , громадянкою України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 від 26.03.2015. Як стверджує представник позивача в судовому засіданні, позивач має центр життєвих інтересів, бажає проживати в Україні, працювати та розвиватись, створювати сім`ю, засуджує збройну агресію російської федерації проти України, не бажає повертатись в російську федерацію та бути якимось чином з нею пов`язаною.

Позивач законно проживав на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання на території України, яку щороку замінював на підставі возз`єднання сім`ї з громадянином України іна підставі шлюбу згідно п. 32, ч. 1 п. 33 Постанови КМУ від 25 квітня 2018 р. № 322, остання отримана позивачем посвідка на тимчасове проживання на території України № НОМЕР_1 від 17.06.2021. Позивач має зареєстроване місце проживання у місті Одеса з 09.08.2017.

06.08.2021 позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", у зв`язку із тим, що перебуває в шлюбі з громадянкою України понад два роки.

29.11.2022 ГУ ДМС в Одеській області направлено запит до Управління Служби безпеки України в Одеській області № 5.3- 10079/10 щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .

Згідно відповіді Управління Служби безпеки України в Одеській області № 65/1/3/1/5108 від 26.12.2022 Управління Служби безпеки України в Одеській області заперечує у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 . Підстав заперечень у відповіді не зазначено.

Відповідач надав суду копію висновку про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину РФ ОСОБА_1 , складеного провідним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Одеській області Ніколенко О. та затвердженого начальником ГУ ДМС України в Одеській області 10.01.2023, в якому зазначається про надсилання відповідачем 29.11.2022 запиту до УСБУ в Одеській області та отримання негативної відповіді, а також про надання позивачем завідомо неправдивих відомостей в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну. Крім того у висновку є посилання на воєнний стан, постанову КМУ від 28.02.2022 № 165 та постанову КМУ від 09.11.2022 № 1232.

У відповідності до пункту 6 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію" ГУ ДМС в Одеській області було прийнято рішення № 743 від 10,01.2023 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач вважає вказане рішення протиправним.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

За ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі Закон №3773-VI) встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону №2491-III іммігрувати в Україну на постійне проживання. Відповідно до статті 1 Закону №3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Згідно із частиною 1 статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України "Про імміграцію" від 07.06.2021 № 2491-III (далі - Закон № 2491-III).

Згідно ст. 1 Закону №2491-III імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Відповідно п.1 ч.3 ст. 4 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Статтею 9 Закону №2491-III встановлено, що заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (ч. 11 ст. 9 Закону № 2491-III).

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі Порядок №1983).

Згідно пп.3 п.2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі територіальні підрозділи) стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Пунктом 12 Порядку №1983 встановлено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система "Аркан"), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;

проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію"I;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Положеннями п.14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у п.п.12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону №2491-III, надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Відповідно п.16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені ст.10 Закону №2491-III.

Так, дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення про відмову у наданні дозволу позивачу на імміграцію в Україну №7743 від 10 січня 2023 року прийнято на підставі п. 6 ч.1 ст. 10 Закону №2491-III (дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України).

Посилань на п.4 ч.1 ст. 10 Закону №2491-III (дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи) в рішенні немає, хоч у висновку це зазначається. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність. Представник відповідача в судовому засіданні також не заперечує, що єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію. є п.6 ч.1 ст. 10 Закону № 2491-ІІІ (в інших випадках, передбачених законами України).

Суд приймає до уваги, що відповідачем не конкретизовано якими законами України він керувався при прийнятті рішення про відмову позивачеві у задоволенні його заяви про надання дозволу на імміграцію. Отримання відповідачем відомостей від УСБУ в Одеській області щодо заперечень проти заяви позивача про імміграцію не є достатньою підставою такої відмови без відповідного обгрунтування таких заперечень.

3-я особа не надала суду доказів того, що позивач становить загрозу національній безпеці України, на що посилається у письмових поясненнях.

Відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України "Про національну безпеку" загрози національній безпеці - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про національну безпеку" національна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про Службу безпеки України" на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально- підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередню створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

За приписами п.п. 4-5 ст. 24 Закону України "Про Службу безпеки України^ Служба безпеки зобов`язана: здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України; забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань; здійснювати контррозвідувальне за безпечення оборонного комплексу, Збройних Сил України, інших військових формувань, дислокованих на території України, енергетики, транспорту, зв`язку, а також важливих об`єктів інших галузей господарства;

Згідно до п. 2 ч. 1 ст.25 Закону України "Про Службу безпеки України" Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці.

Якщо Служба безпеки України розцінює діяльність позивача як одну з потенційних загроз національній безпеці, то має надати відповідні докази на підтвердження цього.

Крім того, суд погоджується з доводами представника позивача про те, що заперечення УСБУ в Одеській області носить рекомендаційний характер, а відтак не є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Суд вважає, що орган міграційної служби в такому випадку був зобов`язаний вжити будь-які дії з метою встановлення причин заперечень, викладених у листі Головного управління СБУ в Одеській області, оскільки рішення відповідача, як суб`єкта владних повноважень, повинно бути обґрунтованим, із урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а також відповідати принципу правової визначеності. Оскаржуване рішення відповідача, а також висновок за результатами розгляду заяви позивача про отримання дозволу на імміграцію в Україні, жодних посилань на закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", не містять.

Спірне рішення відповідача не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки не окреслює обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття та не сформульоване з достатньою чіткістю.

При цьому, відповідачем жодним чином не оспорюється факт подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом №2491-III та Порядком №1983.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі "Боррехаб проти Нідерландів" від 21.06.1988 та у справі "Каплан та інші проти Норвегії" від 24.07.2014, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання відповідача у висновку про відмову у наданні дозволу на імміграцію на приписи постанов КМУ від 01.11.2022 № 1232, від 28.02.2022 № 165, суд не приймає до уваги. Постановою КМУ № 165 передбачено зупинення строків надання адміністративних послуг під час воєнного стану. Постановою КМУ № 1232 "Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану" відповідно п.1 визначено, що: 7. Установити, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей: розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання; поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором. Проте, п. 2 Постанови № 1232 є виключення до яких належить позивач, як чоловік громадянки України: 2. Зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються на: осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені пунктами 4, 6 та 9 частини другої та пунктами 1, 2 та 4 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до частин 1, 2 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Частиною 1 статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У відповідності до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Резюмуючи викладене суд вважає, що відповідачем не надано належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону № 2491-ІІІ, які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну. Отже не доведено правомірності прийнятого рішення, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну № 7743 від 10.01.2023 року.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії суд зазначає про наступне.

Підпунктом 3 частини 1 статті 6 Закону № 2491-ІІІ регламентовано, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Звідси слідує, що саме до дискреційних повноважень ДМС України належить прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі № 820/1560/17 та від 21.11.2019 року у справі № 826/16079/18.

Суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача шляхом зобов`язання Головного управління ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію, з урахуванням висновків, які викладені у цьому рішенні.

За наслідками вирішення справи, суд також зазначає, що за правилами ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою застосовується ставка судового збору 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. В позовній заяві вказано про сплату судового збору в сумі 2147 грн. 20 коп., що підтверджується платіжними квитанціями. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачений судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп. Надмірно сплачений судовий збір в сум 1073 грн. 60 коп. підлягає поверненню з Державного бюджету на підставі заяви позивача.

Витрати на правничу допомогу склали 38 000 грн. До позовної заяви додані копії ордеру на надання правничої допомоги та свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю. В позовній заяві є розрахунок складу витрат: участь в судових засіданнях 12000 грн. (мінімальна участь 3 судових засідання), підготовка позовної заяви 14000 грн., підготовка відповіді на відзив 12000 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, за правилами ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У відповідності до ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

До ухвалення рішення у справі представником позивача в судовому засіданні 29.06.2023 на підтвердження викладених обставин щодо понесення витрат на правничу допомогу надані додаткові документи. Оскільки докази були надані відповідачу також тільки 29.06.2023, для надання представнику відповідача часу ознайомитись з поданими доказами про розмір витрат на правничу професійну допомогу та підготовки заперечень, суд відкладає питання про відшкодування цих витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог в окремому судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 139, 143, 243-246, 250, 255, 295 КАС Укрїни, суд

В И Р І Ш И В :

Задовольнити позов ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну № 7743 від 10.01.2023 року.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про надання дозволу на імміграцію в Україну від 06.08.2021 з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (65014. м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 грн. (тисяча сімдесят три гривні) 60 коп.

Відповідно до ст.255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч.1 ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений 07.07.2023.

Суддя Хом`якова В.В.