Справа № 420/11992/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2023-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 24 травня 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №78 від 14.04.2023 «Про пенсійне забезпечення гр.. ОСОБА_1 »;

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 призначення та виплату пенсії за віком з 01.03.2023 відповідно до ст.. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 30.03.2023 вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зменшенням пенсійного віку на 3 роки, як особа, яка постійно проживала або працювала у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року. Проте, рішенням № 78 від 14.04.2023 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 », яке прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з тим, що з моменту аварії по 31 липня 1986 року факт проживання у даній зоні не підтверджено. Позивачка вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 » від 14.04.2023 протиправним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Відповідно до посвідчення Серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 надано статус громадянина, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1987- 1993 р.р. Відповідно до довідки Ємільчинської селищної ради Ємільчинського району Житомирської області від 27.10.2021 №337 ОСОБА_1 дійсно була зареєстрована і постійно мешкала в селі Велика Глумча Ємільчинського району Житомирської області з 26.04.1986 по 01.10.1988, з 14.06.1990 по 16.09.1990 згідно погосподарської книги № 1, особовий рахунок № НОМЕР_2 за 1986-1990 роки, яке у відповідності до переліку населених пунктів Житомирської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, згідно постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 року № 106. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області від 19.08.2021 № 2315 ОСОБА_1 дійсно постійно проживала в м. Коростені Житомирської області з 02.10.1988 по 17.05.1989, з 17.05.1989 по 13.06.1990 згідно погосподарської книги № 1особовий рахунок № НОМЕР_2 за 1986-1990 роки, яке у відповідності до переліку населених пунктів Житомирської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона), згідно постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 року № 106. Відповідно до норм зазначеного Закону початкова величина зниження пенсійного віку ОСОБА_1 становить 4 роки 4 місяці. Таким чином, підтверджено постійне проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення більше 4 років, що дає право на призначення їй пенсії зі зменшенням пенсійного віку. Таким чином, позивач має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 5 років (початкова величина зниження пенсійного віку, яка складає відповідно до Закону 3 роки + 2 роки).

Вважаючи вказане рішення пенсійного органу протиправним, а свої права порушеними, ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 29.05.2023 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

05 червня 2023 року ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у адміністративній справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у порядку статті 263 КАС України.

20.06.2023 до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов (вх..№ ЕС/6323/23) відзив на позовну заяву ОСОБА_1 з проханням відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Розглянувши подані позивачем документи, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві було встановлено, що загальний страховий стаж Позивача становить 39 років 02 місяці 14 дні, строк проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року 3 роки 2 місяці 19 днів, вік заявниці 55 років. До періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не було зараховано період з 01.09.1983 по 27.06.1987, оскільки згідно наданих документів, а саме - диплому № НОМЕР_3 , Позивач у зазначений період навчалась в м. Коростишів, територія якого не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Враховуючи викладене, з урахуванням наявного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у розмірі 3 повних років, Позивач набуде право на призначення пенсії за віком при досягненні 57-річного віку. Отже, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві правомірно було винесено рішення № 78 від 14.04.2023.

Ухвалою суду від 26.06.2023 повернуто без розгляду позивачці відповідь на відзив позивача ОСОБА_1 , що надійшла до суду 21.06.2023 (вх.№20270/23) по справі № 420/11992/23.

27.06.2023 до суду надійшов (вх.№21103/23) відзив Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в якому відповідач зазначає наступне. Період проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 3 роки 2 місяці 19 днів. Згідно диплому НОМЕР_4 з 01.09.1983 по 27.06.1987 заявниця навчалась в м. Коростишів, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, тобто з моменту аварії по 31 липня 1986 року факт проживання у даній зоні не підтверджено. Відповідно наданих до заяви документів про стаж (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка, свідоцтво про народження дитини, диплом, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) загальний страховий стаж враховано повністю та складає 39 років 2 місяці 14 днів. Період проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 3 роки 2 місяці 19 днів. Згідно диплому НОМЕР_4 з 01.09.1983 по 27.06.1987 заявниця навчалась в м. Коростишів, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, тобто з моменту аварії по 31 липня 1986 року факт проживання у даній зоні не підтверджено. Відповідно наданих до заяви документів про стаж (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка, свідоцтво про народження дитини, диплом, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) загальний страховий стаж враховано повністю та складає 39 років 2 місяці 14 днів.

Інших заяв/клопотань до суду по справі не надходило.

Дослідивши подані сторонами заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзиви, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 є особою громадянкою, яка постійно працювала чи працює, або проживає чи проживає у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого відселення у 1987-1993 роках, що підтверджується Посвідченням серії НОМЕР_1 видане 25.08.1993 року (Категорія 3) (а.с.17).

Згідно з Довідкою Великоглумчанського старостинського округу Ємільчинської селищної ради Ємільчинського району Житомирської області від 27.10.2021 №337 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована і постійно проживала в селі Велика Глумча Ємільчинського району Житомирської області з 26.04.1986 по 01.10.1988, з 14.06.1990 по 16.09.1990 згідно з погосподарською книгою №1, особовий рахунок № НОМЕР_2 за 1986-1990 роки. Згідно Постанови КМУ №106 від 23.07.1991 даний населений пункт відноситься до третьої зони (категорія 3) радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.16).

Також, згідно з Довідкою відділу реєстрації місця проживання виконкому Коростенської міської ради №2315 від 19.08.2021 Про період проживання на території, яка згідно Постанови КМУ №106 від 23.07.1991 року, віднесена до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 з 02.10.1988 по 17.05.1989; АДРЕСА_2 з 17.05.1989 по 13.06.1990.

30 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV з урахуванням положень статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ.

Пенсійним органом позивачці була надана Розписка-повідомлення про перелік документів, що надаються до заяви прийнятої 30.03.2023 і зареєстрованої за №809. Серед переліку поданих документів містяться два документа з назвою «Інший документ». Однак номер та дату вказаних документів пенсійним органом не зазначено (а.с.11).

Відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» з 01.04.2021 року органами Пенсійного фонду застосовується принцип екстериторіальності при опрацювання заяв про призначення (перерахунки) пенсій заяву ОСОБА_1 передано на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

14.04.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято Рішення про відмову в призначення пенсії №78 від 14.04.2023, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю підстав для зменшення пенсійного віку, а саме необхідного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.

Вказане рішення мотивоване тим, що відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року проживали або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 24 років страхового стажу (30-6).

За наданими документами період проживання (роботи) ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 3 роки 2 місяці 19 днів. Згідно диплому НОМЕР_4 з 01.09.1983 по 27.06.1987 заявниця навчалась в м. Коростишів, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, тобто з моменту аварії по 31 липня 1986 року факт проживання у даній зоні не підтверджено. Відповідно наданих до заяви документів про стаж (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка, свідоцтво про народження дитини, диплом, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) загальний страховий стаж враховано повністю та складає 39 років 2 місяці 14 днів. Враховуючи вищевикладене, гр. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на умовах Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в зв`язку із непідтверженням факту проживання з моменту аварії по 31 липня 1986 року в зоні гарантованого добровільного відселення.

Отже правомірність та законність спірного рішення є предметом спору, заявленого для вирішення до адміністративного суду.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (надалі Закон № 796-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV.

Згідно статтею 9 Закону № 796-XII особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Згідно із абзацом восьмим пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які: постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

За приписами частини третьої статті 65 Закону №796-ХІІ посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Позивач має статус «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Частинами першою, другою статті 55 Закону № 796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років - 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

* - це початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа № 556/1153/17).

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Отже, позивач маючи загальний страховий стаж 39 років 2 місяця 14 днів має право на призначення пенсії по досягненню 60 років(а.с.19).

Користуючись правом на зниження пенсійного віку позивач звернулась із заявою про призначення пенсії при досягненні 55 року.

Відповідно до вимог статті 49 № 796-ХІІ пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 15 Закону № 1788-XII визначено умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену зокрема постановах від 21.11.2006 № 21-1048во06 та від 04.09.2015 №690/23/15, відповідно до якої єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом № 796-ХІІ, у тому числі призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Водночас, саме додатковими інформаційними довідками та іншими доказами може бути підтверджені факти, з яким законодавець пов`язує право та спосіб застосування зниження пенсійного віку.

Суд зазначає, що надання інших документів, які б підтверджували період проживання особи в зоні радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, окрім як довідки органу місцевого самоврядування, законодавством не передбачено.

Підсумовуючи викладене, суд вважає доведеним факт того, що ОСОБА_1 є особою зі статусом громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Судом встановлено, що наявність документального підтвердження факту проживання позивачки з моменту аварії (26.04.1986) по 31 липня 1986 року у населених пунктах, що потерпіли внаслідок аварії на ЧАЕС і віднесено до зони добровільно-гарантованого відселення (3 зона) надає право ОСОБА_1 на пенсію із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Більш того, суд акцентує увагу відповідачів, які не визнають позовних вимог ОСОБА_1 , на тому, що вказаний статус підтверджується документом - посвідченням «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Наявність цього документу дає особі право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Зазначені вище довідки органу місцевого самоврядування про проживання ОСОБА_1 в зоні добровільного відселення з дня самої аварії на Чорнобильської АЕС, тобто з 26.04.1986, є підставами для визначення статусу потерпілого від катастрофи.

З Розписки-повідомлення про перелік документів, що надані позивачкою до заяви від 30.03.2023 вбачається, що нею, зокрема, до заяви було долучено Посвідчення постраждалого від НОМЕР_5 .

Станом на 30.03.2023 у ОСОБА_1 були вищенаведені довідки про період проживання на території населеного пункту який віднесено до третьої зони гарантованого добровільного відселення, оскільки датовані вони 2021 роком.

Проте достеменно стверджувати, що саме ці дві довідки були додані позивачкою до заяви про призначення пенсії від 30.03.2023 та зазначені вони в переліку як «Інший документ», суд не може.

В той же час, суд вважає за доцільне надати правову оцінку діям пенсійного органу при розгляді заяви ОСОБА_1 в контексті ст. 19 Конституції України, де визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, в спірному рішенні Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зазначає, що згідно з дипломом НОМЕР_4 позивачка з 01.09.1983 по 27.06.1987 навчалася в місті Коростишів, яке не відноситься до переліку території радіоактивного забруднення та добровільного відселення.

Тобто, пенсійний орган встановив відсутність у позивачки права на отримання пенсії з урахуванням зменшення пенсійного віку з копії диплому про навчання. При цьому наявність посвідчення Потерпілого від Чорнобильської катастрофи не вказувала відповідачу на необхідність встановлення певних обставин на які посилається сама заявниця. Відповідну належну оцінку наявним документам пенсійний орган не надав.

До того ж, про відсутність довідок щодо фактичного проживання позивачки на відповідній території пенсійний орган в своєму рішенні не зазначає, як і не вказує чи витребовувались такі довідки у заявниці.

Згідно з п.1.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженому Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.

Якщо наявних документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів.

На вказаний Порядок №22-1 відповідач посилається в своєму рішенні від 14.04.2023.

Підпункт 7 пункту 2.1 Порядку 22-1: до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Згідно з пунктом 4.2 Порядку 22-1, при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб:

ідентифікує заявника (його представника);

надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії;

реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта;

уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування;

проводить опитування свідків для підтвердження стажу відповідно до пунктів 17-19 Порядку підтвердження наявного трудового стажу. Опитування свідків проводиться згідно із пунктом 12 Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії;

з`ясовує наявніcть у заявника особливого (особливих) статусу (статусів), особливих заслуг, інших обставин, які можуть бути підставою для встановлення підвищень, надбавок, доплат;

повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів;

сканує документи. На створені електронні копії накладає кваліфікований електронний підпис;

надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку;

повідомляє про можливості подавати заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія;

видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру. Скановані розписка та пам`ятка пенсіонеру зберігаються в електронній пенсійній справі;

повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних реєстрах, системах або базах даних та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповідної інформації.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність в діях відповідача характеру належного виконання своїх обов`язків.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що рішенням Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві №78 від 14.04.2023 позивачці протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає необхідним зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.03.2023 про призначення пенсії зі зменшенням (зниженням) пенсійного віку, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Суд зазначає, що прийняття рішення про призначення пенсії є дискреційним повноваженням та обов`язком органів Пенсійного фонду, та ураховуючи ту обставину, що відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача лише через неврахування періодів проживання на відповідній території, не розглядав наявність/відсутність інших підстав для призначення пенсії позивачу зі зниженням пенсійного віку, суд позбавлений можливості встановити чи виконав позивач всі приписи законодавства для його прийняття.

Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, а саме суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Наведене повністю відповідає змісту ст. 245 КАС України, частиною 4 якої визначене, що у випадку, визначеному п. 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За таких обставин вимога позивача про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 призначення та виплату пенсії за віком з 01.03.2023 є втручанням у дискреційні повноваження пенсійного органу та не підлягає задоволенню.

До того ж, спірне рішення про відмову у призначенні пенсії було прийняте Головним управлінням ПФУ в м. Києві, а не Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, а отже поновлення порушених прав здійснює саме Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування правомірності вчинення оскаржуваних дій відповідачем суду не наведено та не надано.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства та судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області підлягають частковому задоволенню.

При зверненні до суду позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією від 30.05.2023.

Відтак, враховуючи задоволення позовних вимог, керуючись ст.139 КАС України, суд вважає за доцільне стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74, 76-77, 90, 132, 139, 194, 205, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №78 від 14.04.2023 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.03.2023 про призначення пенсії зі зменшенням (зниженням) пенсійного віку, з урахуванням висновків суду наведених у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 );

Відповідачі:

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83, );

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА