Справа № 160/20093/22
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 липня 2023 року м. Дніпросправа № 160/20093/22
(суддя Прудник С.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

за участю секретаря судового засідання Корсун Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у справі №160/20093/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 грудня 2022 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі відповідач-1), Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі відповідач-2) згідно з яким просить скасувати наказ Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № 795-к від 30.11.2022 року Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 та поновити на посаді головного державного інспектора відділу нагляду у гірничодобувній промисловості у м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що його звільнення є незаконним, оскільки воно відбулось без додержання державних гарантій, закріплених частиною 3 статтею 87 Закону України "Про державну службу", адже з моменту попередження і до фактичного звільнення не пропонувалася жодна вакантна посада державної служби у новоствореному органі, ураховуючи, що фактично відбулось злиття державних органів з питань праці (реорганізація), а не ліквідація Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Суд: визнав протиправним та скасував наказ Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № 795-к від 30.11.2022 року Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 та зобов`язав Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці поновити ОСОБА_1 з 02.12.2022 року на державній службі у Південно-Східному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці, на посаді, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку ОСОБА_1 обіймав у Головному управлінні Держпраці у Дніпропетровській області.

Суд стягнув з Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (49107, м. Дніпро, вул. Армстронга Ніла, буд. 1 Д; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.12.2022 року по 19.04.2023 року у сумі 60 093 грн. (шістдесят тисяч дев`яносто три гривні) із утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Допустив до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 з 02.12.2022 року на державній службі у Південно-Східному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці, на посаді, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку ОСОБА_1 обіймав у Головному управлінні Держпраці у Дніпропетровській області і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць в розмірі 6525,30 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 з 02.12.2022 року на державній службі у Південно-Східному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці, на посаді, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку ОСОБА_1 обіймав у Головному управлінні Держпраці у Дніпропетровській області і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць в розмірі 6525,30 грн. допустив до негайного виконання.

Стягнув з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (вул. Казакова, 1 д, м. Дніпро, 49107; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати пов`язані із переїздом до іншого населеного пункту у розмірі 637,39 грн. (шістсот тридцять сім гривень тридцять дев`ять копійок).

Стягнув з Південно-Східного міжрегіонального управління Держаної служби з питань праці (49107, м. Дніпро, вул. Армстронга Ніла, буд. 1 Д; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати пов`язані із переїздом до іншого населеного пункту у розмірі 1274,78 грн. (одна тисяча двісті сімдесят чотири гривні сімдесят вісім гривень).

Вирішуючи спірні правовідносини суд першої інстанції виходив з того, що недотримання відповідачем встановленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивача є підставою для задоволення позову.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області оскаржило його в апеляційному порядку з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідності висновків суду обставинам справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає фактичні обставини справи, а також те, що на підставі пункту 1 частини 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» державний службовець звільняється, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмовлення від переведення на запропоновану посаду.

Посилається на безпідставність вимог позивача щодо відшкодування витрат на проїзд до суду за відсутності доказів на здійснення такого проїзду власним автомобілем.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Південно-Східне міжрегіонального управління Державної служби з питань праці оскаржило його в апеляційному порядку з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції в порушення ч.1 ст. 235 КЗпП України не поновив позивача на попередній посаді та безпідставно поновив його на іншій посаді.

Південно-Східне міжрегіонального управління Державної служби з питань праці не перебувало з позивачем в трудових відносинах, та не повинно виконувати зобов`язання щодо поновлення позивача та здійснення у зв`язку з цим пов`язаних виплат.

Посилається на безпідставність відшкодування позивачу сум витрат на придбання газу та бензину А-95.

Згідно з відзивом на апеляційні скарги, позивач, посилаючись на їх хибність та необґрунтованість тверджень відповідачів, просить у їх задоволені відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів які підтримала доводи своїх апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що відповідно до наказу Державної служби з питань праці № 29 від 17.01.2022 року наказано ліквідувати як юридичну особу публічного права Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області, утворено комісію з ліквідації Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.

26.01.2022 року під особистий підпис ОСОБА_1 , як головного державного інспектора відділу нагляду у гірничодобувній промисловості у м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області було ознайомлено та останнім отримано 1 примірник попередження про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 року №14 Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці від 17.01.2022 року №29 Про ліквідацію Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.

Відповідно до пункту 1-1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України Про державну службу, наказу Державної служби з питань праці від 17.01.2022 року №29 Про ліквідацію Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області складено наказ від 30.11.2022 року №795-к Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1 означеного наказу від 30.11.2022 року №795-к, припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , головного державного інспектора відділу нагляду у гірничодобувній промисловості у м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, 01.12.2022 року, у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу. Підстава: Попередження про наступне звільнення від 24.01.2022 року.

Судом встановлено, що про наступне звільнення позивача попереджено 26.01.2022 року. При цьому у попередженні про звільнення йому не запропоновано будь-яку іншу рівнозначну чи нижчу посаду в державному органі. Окрім того, будь-яким іншим чином відповідачем-1 також не було запропоновано позивачу рівнозначну чи нижчу посаду в новоствореному органі незважаючи на те, що вакантні посади станом на 30.11.2022 року у Південно-Східному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці були наявними.

Правомірність та обґрунтованість вказаного наказу відповідача, поновлення на роботі позивача та стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки у Головному управлінні Держпраці у Дніпропетровській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю, проте не зробив цього.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 87 Закону України "Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Таким чином, звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з реорганізацією державного органу та у зв`язку з ліквідацією державного органу є різними підставами припинення державної служби.

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Постановою КМ України від 20 жовтня 2011 року № 1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок № 1074, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів.

Пунктами 5, 6, 7, 8 цього Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади -- до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Постановою Кабінету Міністрів України № 14 від 12.01.2022 року Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці, у тому числі - Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області, та утворити юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, у тому числі - Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Пунктом 3 вказаної Постанови серед іншого визначено, що:

територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій;

здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці;

міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Кіровоградській області, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Головного управління Держпраці у Запорізькій області.

Зазначені положення Постанови Кабінету Міністрів України № 14 від 12.01.2022 року щодо передачі виконання завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються іншому управлінню Державної служби з питань праці - свідчить про правильність позиція позивача, яка полягає у тому, що у Головному управлінні Держпраці у Дніпропетровській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, а тому роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю.

При цьому у Постанові Кабінету Міністрів України № 14 від 12.01.2022 року як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Державної служби з питань праці або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість передбачено об`єднання (злиття) кількох територіальних органів з питань праці, що припиняються, в новий (міжрегіональний) територіальний орган з питань праці, повноваження якого поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць (областей).

Доводи апеляційних скарг зазначені висновки не спростовують.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, сформовану у постановах від 17 жовтня 2011 року у справі № 21-237а11, від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справа №21-484а14, від 19 січня 2016 року у справі №810/1783/13-а, ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області зареєстроване як юридична особа 13.05.2015 року та станом на 06.07.2023 року перебуває у стані припинення юридичної особи. Зазначені обставини сторонами не заперечувались.

Частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 117-IX) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону № 889-VIII, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Проте, в порушення наведеної норми Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області жодної посади, як рівнозначної так і нижчої, позивачеві не запропонувало.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про недотримання управлянням Держпраці у Дніпропетровській області встановленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивача, тому позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування оскарженого наказу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Проте, суд першої інстанції у порушення положень зазначеної норми права, та безпідставно посилаючись на наявність змін в штатному розписі управління Держпраці у Дніпропетровській області, не здійснив самостійного поновлення позивача на посаді, а зобов`язав Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці поновити його на роботі на заново утвореному підприємстві, а не на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно зобов`язав Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці поновити позивача на державній службі не з дня порушення його прав - 01.12.2022 року, коли його було звільнено наказом Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №795-к від 30.11.2022 року Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , а з наступного дня - 02.12.2022 року (а.с.76).

Згідно з частиною другою статі 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 року № 108/95 - ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати працівника, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок №100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Враховуючи те, що звільнення позивача відбулось у грудні 2022 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за жовтень листопад 2022 року.

Згідно з довідкою відповідача (т.1 а.с.117), заробітна плата позивача за жовтень 2022 року складає 17636 грн та за листопад 2022 року 8465,20 грн. тому враховуючи кількість робочих днів у жовтні 2022 року - 21 та в листопаді 2022 року 22, середньоденна заробітна плата позивача дорівнює 607 грн, виходячи з розрахунку (17636 грн + 8465,20 грн) : (21 + 22) = 607 грн.

При цьому, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що період вимушеного прогулу позивача складає 99 робочих днів з наступного дня після звільнення 02 грудня 2022 року та по час ухвалення судом першої інстанції рішення по справі 19 квітня 2023 року.

Враховуючи це, розмір середнього заробітку позивача за вказаний час вимушеного прогулу, становить 60093 грн виходячи з розрахунку: 607 грн х 99 робочих днів.

При цьому, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зазначений обов`язок відповідачі не виконали.

Щодо доводів відповідачів на безпідставність відшкодування позивачу сум витрат на придбання газу та бензину А-95 колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Вирішуючи спірне питання щодо розподілу судових витрат суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи відповідача-2 щодо безпідставності стягнення витрат, які пов`язані із переїздом позивача до іншого населеного пункту і в зворотному напрямку для участі у судових засіданнях.

Між тим, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що позивач заявляючи клопотання про відшкодування судових витрат посилався на понесені ним витрати, які пов`язані із його переїздом до іншого населеного пункту і в зворотному напрямку для участі у судових засіданнях на власному авто на загальну суму 1912,17 грн (а.с. 184) та в якості доказів таких витрат надав фіскальні чеки: №9397 від 15.03.2023 року на суму 648,56 грн.; №36614 від 15.03.2023 року на суму 423,57 грн. та №737867 від 29.03.2023 року на суму 840 грн (а.с. 186, 187).

Згідно з постановою КМУ від 27 квітня 2006 року № 590 Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави затверджені граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, згідно з додатком. Вказаним додатком встановлено, що компенсація витрат в адміністративних справах, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Наказом Міністерства фінансів України 13 березня 1998 року № 59 затверджена Інструкція про службові відрядження в межах України та за кордон (далі Інструкція). Відповідно до пункту 14 Розділу І Інструкції підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг та Податкового кодексу України, а також документи, визначені цією Інструкцією. Пунктом 6 розділу II Інструкції визначено, що витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті. Відрядженому працівникові відшкодовуються витрати на проїзд транспортом загального користування (крім таксі) до станції, пристані, аеропорту, якщо вони розташовані за межами населеного пункту, де постійно працює відряджений працівник, або до місцеперебування у відрядженні. Відрядженому працівникові відшкодовуються також витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) відповідно до маршруту, погодженого керівником, та на орендованому транспорті за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами). Пунктом 12 розділу II Інструкції встановлено, що витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона, якщо його обов`язковість передбачена правилами перевезення на відповідному виді транспорту, та розрахункових документів про їх придбання за всіма видами транспорту, в тому числі на чартерні рейси; рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць у місцях проживання; страхових полісів тощо.

Як вбачається з Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон вона передбачає використання автомобільного транспорту саме загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Проте, позивач не використовував автомобільний транспорт загального користування для проїзду до суду та не довів суду неминучість використання власного транспорту.

При цьому, позивачем було надано суду лише розрахункові чеки на придбання пального та не було надано суду доказів наявності у нього автомобіля, доказів на підтвердження використання зазначеного пального саме на проїзд на ньому до суду першої інстанції 15.03.2023 року та 29.03.2023 року, доказів в підтвердження розміру витрат пального на шлях від його дома до суду першої інстанції (даних щодо витрат пального автомобілем відповідної марки на кілометр шляху, протяжність цього шляху).

Отже враховуючи те, що позивачем не було доведено неминучість використання власного транспорту для явки до суду та не надано суду належних і допустимих доказів понесення ним витрат, пов`язаних з прибуттям до суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної вимоги.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 року у справі №826/13271/16.

Щодо інших доводів, викладених в апеляційних скаргах слід зазначити наступне.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

Крім того, відповідно до п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа «Руїз Торіха проти Іспанії» суд наголошує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, та прийняти нову постанову якою позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № 795-к від 30.11.2022 року Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 . Поновити ОСОБА_1 з 01.12.2022 року на посаді головного державного інспектора відділу нагляду у гірничодобувній промисловості у м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 грудня 2022 по 19 квітня 2023 року у сумі 60093 (шістдесят тисяч дев`яносто три) грн, який визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів та вже виплачених сум.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у справі №160/20093/22 скасувати та прийняти нову постанову якою позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № 795-к від 30.11.2022 року Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 з 01.12.2022 року на посаді головного державного інспектора відділу нагляду у гірничодобувній промисловості у м. Кривий Ріг управління гірничого нагляду, нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.12.2022 по 19.04.2023 року у сумі 60093 (шістдесят тисяч дев`яносто три) грн, який визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів та вже виплачених сум.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 06 липня 2023 року.

Повне судове рішення складено 06 липня 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва