Справа № 120/5606/23
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2023-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 липня 2023 р. Справа № 120/5606/23

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправною бездіяльністю відповідача, що полягає у не розгляді рапорту про звільнення з військової служби в запас. Позивач зазначає, що станом на дату подання позову до суду вказаний рапорт не розглянуто, відповідь на адресу позивача не надіслано. З огляду на зазначене позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

Дослідивши наявні матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", указів Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року № 64/2022, "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 року № 69/2022 року.

25.03.2023 року позивач подав рапорт на адресу військової частини НОМЕР_3 про звільнення з військової служби в запас на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військову службу та військовий обов`язок".

Згідно відомостей поштової служби за трек-номером поштового відправлення вказаний рапорт було отримано військовою частиною 29.03.2023 року.

Станом на дату розгляду даної адміністративної справи до суду не надано доказів розгляду вищевказаного рапорту.

Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено воєнний на території України, який продовжений як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній момент.

Відповідно до Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 року № 735, у роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян має забезпечуватись кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень. До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать дії, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина будь-які обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Суд, зазначає, що рапорт це вид службового документу Збройних Сил України, який є письмовим звернення військовослужбовця до вищого по посаді чи званню військовослужбовця з викладом питань службового або особистого характеру та відображає прагнення військовослужбовця реалізувати свої права.

Відповідно до Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ) вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Так, ст. 19 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, зокрема обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, медіа, їх керівників та інших посадових письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Як встановлено судом, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває троє дітей віком до 18 років.

Так, підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону № 2232-XII. Зокрема, пп. "г" п. 2 ч. 4 цієї статті регламентовано, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставі сімейних обставини або інших поважних причин (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема за умови перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Так, позивач є батьком дитини від свого попереднього шлюбу - ОСОБА_2 (д.н. 08.09.2010 року), що підтверджується копією рішення Липовецького районного суду Вінницької області у справі № 213/471/12 від 08.06.2012 року про розірвання шлюбу. Місце проживання дитини визначено разом з матір`ю. Відповідно до рішення Липовецького районного суду Вінницької області у справі № 213/472/15 від 30.03.2012 року, позивач щомісячно сплачує аліменти на користь своєї колишньої дружини ОСОБА_3 на утримання доньки. Належна сплата аліментів підтверджується довідкою про відсутність заборгованості зі сплати аліментів, виданою Погребищенським відділом державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Вінниця) від 28.09.2022 року.

Окрім того, позивачем 01.08.2013 року зареєстровано шлюб з ОСОБА_4 , від якого у позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_2 . До того ж, у ОСОБА_4 є син від попереднього шлюбу - ОСОБА_5 (д.н. 24.09.2009 року), який відповідно до довідки № 3227 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 07.09.2022 року, зареєстрований разом з ними з 26.06.2018 року за адресою АДРЕСА_1 . Позивач вказує на те, що рідний батько ОСОБА_5 аліменти не сплачує, що підтверджується довідкою Першого відділу Державної виконавчої служби у Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про наявність заборгованості зі сплати аліментів від 11.10.2022 року (а.с. 14).

До того ж виконавчим комітетом Погребищенської міської ради Вінницької області видано довідку-характеристику від 12.07.2022 року, зокрема у вказаній довідці зазначено те, що на вихованні у позивача знаходиться двоє дітей (а.с. 16).

Суд зазначає, що у контексті вказаної справи не встановлює та не визнає факт утримання, не визначає належність та достатність доказів, оскільки вказане не є предметом даного спору.

Однак, принагідно суд зазначає, що утримання та виховання дітей є різними юридичними поняттями. Тобто утримання дітей пов`язане лише з фактом їх матеріального забезпечення, що може виконуватися різними способами. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні тощо. До того ж перебування у шлюбі з особою, у якої є дитина від першого шлюбу, - апріорі є передумовою для утримання її дитини, якщо ці діти проживають разом з подружжям.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для написання рапорту про звільнення з військової служби за пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.

Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Суд зазначає, що вказані вимоги до рапорту позивачем дотримано.

Згідно з абз. 13 п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009 року документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Тобто, право військовослужбовця на реалізацію свого права зазначеному у рапорті, так і права на інформацію - кореспондує з обов`язком відреагувати на рапорт.

З системного аналізу вказаних норм права суд дійшов висновку, що наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

Суд акцентує увагу на тому, що в умовах дії воєнного стану немає заборон на розгляд рапорту про звільнення з військової служби.

Окремо суд зазначає, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин кваліфіковано судом як визнання позову, відповідно ч. 4 ст. 159 КАС України.

Таким чином, суд дійшов до висновку про протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту, що порушує законні права позивача, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.код НОМЕР_4 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 25.03.2023 року про звільнення з військової служби в запас на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 25.03.2023 року про звільнення з військової служби в запас на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року та прийняти за наслідками розгляду відповідне рішення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович