Справа № 380/1169/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/1169/23 пров. № А/857/9540/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Гевяк П.І.;

від відповідача - Кісіль Р.Л.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.05.2023р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Гевяка Павла Ігоровича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління ДПС у Львівській обл. про зобов`язання зняти з податкового обліку та закрити інтегровану картку (суддя суду І інстанції: Кедик М.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 04.05.2023р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 04.05.2023р.),-

В С Т А Н О В И В:

19.01.2023р. за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Гевяк П.І., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив зобов`язати відповідача Головне управління ДПС у Львівській обл.:

зняти з податкового обліку фізичну особу-підприємця /ФОП/ ОСОБА_1 ;

закрити інтегровану картку платника - ФОП ОСОБА_1 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, з одночасним формуванням відомостей про відсутність заборгованості зі сплати єдиного внеску (а.с.1-4).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження із викликом учасників справи (а.с.29 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.05.2023р. заявлений позов задоволено; зобов`язано відповідача ГУ ДПС у Львівській обл. зняти з податкового обліку ФОП ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 ; зобов`язано ГУ ДПС у Львівській обл. закрити інтегровану картку платника - ФОП ОСОБА_1 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з одночасним формуванням відомостей про відсутність заборгованості зі сплати єдиного внеску; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.111-114).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ДПС у Львівській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.117-119).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач перебуває на податковому обліку з 11.12.2002р.; на теперішній час він не припинений, з обліку в контролюючих органах не знятий. У позивача не обліковується заборгованість по податках та інших платежах до бюджету, в тому числі по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування /ЄСВ/.

Хоча позивач є відсутній в ЄДРПОУ, однак інформація про нього як суб`єкта господарювання отримується апелянтом від органу виконавчої влади, в якому проводилася державна реєстрація ФОПа.

Окрім цього, позивачем не представлено суду доказів припинення діяльності ФОПа, зокрема, не надано свідоцтво про реєстрацію із відповідною відміткою щодо державної реєстрації припинення суб`єкта господарювання.

Також позивач не звертався із заявою про зняття його з податкового обліку та закриття інтегрованої картки, через що суд не може зобов`язати податковий орган вчинити такі дії, оскільки це буде втручанням в дискреційні повноваження апелянта.

Представник позивача адвокат Гевяк П.І. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення, що відповідає усталеній судовій практиці по аналогічній категорії справ (а.с.140-143).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, відповідно до реєстраційних та облікових даних платників податків інформаційної системи контролюючого органу позивач ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та перебуває на податковому обліку, починаючи з 11.12.2002р. (а.с.10).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 42, станом на 23.12.2022р., за критерієм пошуку прізвище, ім`я, по батькові ОСОБА_1 у зазначеному реєстрі записів не знайдено (а.с.110.

Згідно з скріншоту з ІС «Податковий блок» станом на 07.02.2023р. у ОСОБА_1 відсутня заборгованість по податках та платежах до бюджету, в тому числі по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Водночас, позивачу із сервісу «Електронний кабінет платника податків» стало відомо про наявність у нього податкового боргу в розмірі 20908 грн. 65 коп. з ЄСВ за технологічним кодом 00, повідомлення ВОТВ0101 від 13.11.2022р. (а.с.7).

Окрім цього, позивачем вживалися заходи для оскарження визначеної йому недоїмки з ЄСВ.

Зокрема, відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.01.2020р. у справі № 1.380.2019.003357, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2020р., визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу з єдиного внеску № Ф-2533-52У від 08.11.2018р. в розмірі 15819 грн. 54 коп. (а.с.21-24).

Згідно рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.06.2021р. у справі № 380/3458/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2021р., визнано протиправними дії ГУ ДПС у Львівській обл. по визначенню і обліку заборгованості з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі 23108 грн. 65 коп.; зобов`язано ГУ ДПС у Львівській обл. здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення відомостей про заборгованість з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с.104-109).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу щодо правильного та об`єктивного відображення в інтегрованій картці фактичного стану розрахунків з бюджетом.

Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган зобов`язаний вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом за такою вимогою про сплату боргу.

Згідно з відомостями з ЄДРПОУ станом на 23.12.2022р. записи щодо позивача відсутні, що свідчить про відсутність такого суб`єкта підприємницької діяльності.

Таким чином, ОСОБА_1 фактично не міг здійснювати підприємницьку діяльність, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів отримання позивачем свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця нового зразка.

На підставі викладеного судом встановлено відсутність в позивача статусу ФОПа, а тому заявлені вимоги підлягають до задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства та узгоджуються із фактичними обставинами справи, з огляду на таке.

У цій справі ключовим питанням є визначення правового статусу позивача, який в 2002 році був зареєстрований суб`єктом господарювання, однак в подальшому не вжив в установленому порядку заходів для підтвердження цього статусу.

Водночас, відповідач здійснює податковий облік ФОП ОСОБА_1 , веде його інтегровану картку, зокрема, по ЄСВ.

Судовими рішеннями підтверджена неправомірність дій ГУ ДПС у Львівській обл. по визначенню і обліку заборгованості з ЄСВ, зобов`язано здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення відомостей про заборгованість з ЄСВ.

У свою чергу, будь-якої згоди щодо врегулювання в позасудовому порядку питання зняття позивача з податкового обліку і закриття його інтегрованої картки сторонами не досягнуто.

Відповідно до ст.42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно з ч.2 ст.50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст.128 Господарського кодексу України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

01.07.2004р. набрав чинності Закон України № 755-IV від 15.05.2003р. «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (надалі - Закон № 755-IV), яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до ч.1 ст.42 Закону № 755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Згідно з п.2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону № 755-IV державний реєстратор протягом 2004 - 2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом № 755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу фізичної особи-підприємця через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01.07.2004р.) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру абз.7 ч.1 ст.1 Закону № 755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію юридичної особи або фізичної особи-підприємця абз.9 ч.1 ст.1 Закону № 755-IV).

03.03.2011р. набрав чинності Закон України № 2390-VI від 01.07.2010р. «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» (надалі - Закон № 2390-VI), яким було внесено зміни до Закону № 755-IV.

Пунктами 2 - 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI передбачено, що процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до Єдиного державного реєстру відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01.07.2004р., визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, закінчився 03.03.2012р. При цьому цей строк включення до Єдиного державного реєстру відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01.07.2004р., підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб-підприємців, які самостійно не звернулися із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, підлягали включенню до Єдиного державного реєстру на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

25.04.2014р. набрав чинності Закон України № 1155-VII від 25.03.2014р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру» (надалі - Закон № 1155-VII).

Цим Законом пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону № 755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.

До того ж Законом № 1155-VII виключено пункти 2 - 4 і 7 - 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01.07.2020р. у справі № 260/81/19, статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01.07.2004р. ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб-підприємців, запроваджені Законами № 2390-VI та № 1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу фізичної особи-підприємця, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01.07.2004р., що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу фізичної особи підприємця шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесенні відмітки до Єдиного державного реєстру про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01.07.2004р, вважаються недійсними.

Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

Отже, відсутність офіційного підтвердження в особи статусу фізичної особи-підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі такої особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Під час судового розгляду з`ясовано, що позивач не виявляв наміру продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ним до 01.07.2004р., шляхом подання відповідної реєстраційної картки.

Окрім цього, судовими рішеннями у справах № 1.380.2019.003357 та № 380/3458/21 підтверджено неможливість здійснення позивачем підприємницької діяльності, оскільки він не отримав свідоцтва про державну реєстрацію нового взірця, перебував у трудових відносинах з іншими суб`єктами господарювання, які сплачували за нього ЄСВ до бюджету.

Наказом Міністерства фінансів України № 422 від 07.04.2016р. (діяв до 05.04.2021р.) затверджено Порядок ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - Порядок № 422).

У пункті 1 Розділу І Порядку № 422 зазначено, що інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами; інформаційна система органів ДФС - інтегрована структура, що складається з одного чи більшої кількості процесів, компонентів апаратного та програмного забезпечення, засобів та персоналу, що забезпечує можливість задоволення встановленої потреби або цільової функції.

Оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами ДФС в інформаційній системі органів ДФС (пп.3 п.1 Розділу І Порядку № 422).

Аналогічні норми містить Порядок ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затв. наказом Міністерства фінансів України № 5 від 12.01.2021р., який діє з 05.04.2021р.

Відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу щодо правильного та об`єктивного відображення в інтегрованій картці фактичного стану розрахунків з бюджетом.

Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган зобов`язаний вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом за такою вимогою про сплату боргу.

При цьому, позивачу із сервісу «Електронний кабінет платника податків» стало відомо про наявність у нього податкового боргу в розмірі 20908 грн. 65 коп. з ЄСВ за технологічним кодом 00, повідомлення ВОТВ0101 від 13.11.2022р.

Підстави та порядок зняття з обліку у контролюючих органах визначені в ст.67 ПК України, зокрема, із посиланням на спеціальні підстави зняття з обліку, що передбачені пунктом 65.10 ст.65 ПК України для фізичних осіб - підприємців.

Так, серед підстав передбачених вказаним підпунктом ПК України слід виокремити дві самостійних підстави для зняття з обліку позивача:

пп.65.10.3 - закінчення строку дії свідоцтва про реєстрацію чи іншого документа (дозволу, сертифіката тощо) - з дати закінчення такого строку;

пп.65.10.4. анулювання чи скасування згідно із законодавством свідоцтва про реєстрацію чи іншого документа (дозволу, сертифіката тощо), що підтверджує право фізичної особи на провадження незалежної професійної діяльності, або скасування реєстраційної дії щодо державної реєстрації фізичної особи підприємцем - з дати такого анулювання чи скасування.

На підставі до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» виникли однозначні підстави для зняття ФОП ОСОБА_1 з податкового обліку, оскільки свідоцтво про державну реєстрацію є недійсним.

Отже, за вказаних обставин, незважаючи на судові рішення з участю сторін, відповідач продовжує ведення податкового обліку ФОП ОСОБА_1 , через що належним способом захисту останнього є зобов`язання ГУ ДПС у Львівській обл. закрити інтегровану картку платника ФОП ОСОБА_1 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з одночасним формуванням відомостей про відсутність заборгованості зі сплати єдиного внеску, а також зняти ФОП ОСОБА_1 з податкового обліку.

Водночас, задоволення таких вимог не перешкоджає проведенню перевірок чи здійснення остаточного розрахунку з бюджетом, які передбачені чинним законодавством.

Зокрема, процедура зняття з податкового обліку визначена Порядком обліку платників податків і зборів, затв. наказом Міністерства фінансів України № 1588 від 09.12.2011р.

Відповідно до п.11.18 вказаного Порядку зняття з обліку самозайнятих фізичних осіб як платників податків у контролюючих органах здійснюється у такому порядку:

1) підставою для зняття фізичної особи - підприємця з обліку у відповідному контролюючому органі є відомості з Єдиного державного реєстру про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням, або за судовим рішенням, або у разі її смерті, або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою.

Дата зняття з обліку фізичної особи - підприємця відповідає даті отримання відомостей про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Дані про зняття з обліку платника податків фіксуються в журналі за формою № 6-ОПП. Номер зняття з обліку відповідає номеру відповідного запису в журналі за формою № 6-ОПП.

Дані про зняття з обліку фізичної особи - підприємця передаються контролюючим органом за основним місцем обліку такого платника податків до Єдиного державного реєстру із зазначенням: дати та номера запису про зняття з обліку, назви та ідентифікаційного коду контролюючого органу, у якому платника податків знято з обліку;

Окрім цього, за усталеною судовою практикою дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, зазначені в позовній заяві, заперечення відповідача були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ДПС у Львівській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування останнього колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.05.2023р. в адміністративній справі № 380/1169/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління ДПС у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 07.07.2023р.