Справа № 932/5289/23
Суддя: Овчиннікова О. С.
Дата ухвалення: 2023-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 932/5289/23
Провадження № 2-а/932/193/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі - Фетіскіній К.Р.,

за участю позивачки - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Лавренкова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за позовом громадянки російської федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про оскарження рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 24.02.2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому зазначила, що 24.02.2023 року рішенням № 6 Павлоградського відділу ГУ ДМС було винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого позивачка зобов`язана повернутися до країни походження та зобов`язана покинути територію України в термін до 26.03.2023 року. Позивачка вважає дане рішення протиправним з огляду на те, що вона проживає на території України з 2005 року, коли переїхала зі своїми дітьми в м. Павлоград з росії, протягом 10 років виїжджала до росії кожні три місяці, не порушуючи міграційного законодавства. З 2005 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з громадянином України ОСОБА_2 , який наразі є військовослужбовцем за мобілізацією з моменту збройної агресії росії. В 2011 році вона народила спільну дитину - ОСОБА_3 . З 2020 року не виїжджала з України. В 2010 році придбала квартиру в м. Павлограді, де наразі мешкає разом з донькою та ОСОБА_2 24.02.2023 року відповідач склав щодо неї протокол за ч.1 ст. 203 КУпАП, через годину - постанову за ч. 1 ст. 203 КУпАП, якою наклав стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн. А також виніс оскаржуване рішення № 6 від 24.02.2023 року. Дане рішення вважає протиправним, оскільки в росії їй може загрожувати небезпека, вона має намір отримати дозвіл на імміграцію, оскільки має доньку - громадянку України.

Відповідач направив письмовий відзив, в якому проти задоволення позову заперечував, зазначив, що позивачка - громадянка російської федерації в`їхала на територію України 04.09.2019 році через пункт пропуску «Гоптівка» за паспортом громадянки російської федерації № НОМЕР_2 від 13.09.2021 року терміном дії до 13.09.2026 року. Станом на 14.06.2023 року ОСОБА_1 з заявою про отримання посвідки на тимчасове проживання до ГУ ДМС не зверталася, з заявою про продовження строку перебування на території України не зверталася, рішення про відмову в продовженні строку перебування іноземки на території України не приймалося, що підтверджується службовою запискою відділу з питань тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства; з заявою про надання дозволу на імміграцію не зверталася , дозвіл на імміграцію не надавався, з заявою про документування посвідкою на постійне проживання не зверталася, посвідкою на постійне проживання не документована; з заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту до відповідного відділу ДМС не зверталася, набуття статусу біженця стосовно ОСОБА_1 відсутнє. Тому 24.02.2023 року співробітниками Павлоградського відділу ДМС складено відносно позивачки адміністративний протокол за ч.1 ст. 203 КУпАП через порушення міграційного законодавства. Винесено постанову від 24.02.2023 року за ч.1 ст. 203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 5100 грн. Оскаржуваним рішенням № 6 від 24.02.2023 року зобов`язано позивачку покинути територію України до 26.03.2023 року. Заборона щодо подальшого в`їзду не застосовувалася. Один з примірників рішення видано позивачу. Тому вважає оскаржуване рішення від 24.02.2023 року законним та обґрунтованим, в задоволенні позову просить відмовити.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, на їхньому задоволенні наполягала.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підстави відмови в задоволенні позову, зазначені у письмовому відзиві, підтримав.

Суд, вислухавши позивачку, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, виходячи з такого:

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 за даними інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «Аркан») здійснила в`їзд на територію України через пункт пропуску «Гоптівка» в особистих справах 04.09.2019 рокуза паспортом громадянки російської федерації № НОМЕР_2 від 13.09.2021 року терміном дії до 13.09.2026 року, після чого з території України не виїжджала.

Станом на 14.06.2023 року ОСОБА_1 з заявою про отримання посвідки на тимчасове проживання до ГУ ДМС не зверталася, з заявою про продовження строку перебування на території України не зверталася, рішення про відмову в продовженні строку перебування іноземки на території України не приймалося, що підтверджується службовою запискою відділу з питань тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства; з заявою про надання дозволу на імміграцію не зверталася, дозвіл на імміграцію не надавався, з заявою про документування посвідкою на постійне проживання не зверталася, посвідкою на постійне проживання не документована; з заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту до відповідного відділу ДМС не зверталася, набуття статусу біженця стосовно ОСОБА_1 відсутнє.

24.02.2023 року співробітниками Павлоградського відділу ДМС складено відносно позивачки адміністративний протокол за ч. 1 ст. 203 КУпАП через порушення міграційного законодавства.

Винесено постанову від 24.02.2023 року за ч. 1 ст. 203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 5100 грн.

Оскаржуваним рішенням № 6 від 24.02.2023 року зобов`язано позивачку покинути територію України до 26.03.2023 року. Заборона щодо подальшого в`їзду не застосовувалася.

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 судом встановлено, позивачка має дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якої записаний ОСОБА_2 , при цьому донька є громадянкою України.

Позивачка має на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , де мешкає разом з донькою ОСОБА_3 та співмешканцем ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем ЗСУ.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

У відповідності до п. 18 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно норми ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

За змістом ст. ст. 6, 7 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин 1, 3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 Закону України « Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Правила щодо реєстрації іноземців та осіб без громадянства не поширюються на осіб, які з наміром визнання їх біженцями в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні чи отримання притулку або тимчасового захисту, незаконно перетнули державний кордон України. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції здійснює реєстрацію іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія закону про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні, лише за наявності одного з документів, що видаються таким особам відповідно до зазначеного закону (ст. 16 Закону України « Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Пунктом 2 статті 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа, можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150.

Згідно з п. 4 розділу І Інструкції №353/271/150, іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пунктом 5 розділу І Інструкції №353/271/150 встановлено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Відповідно до пункту 6 розділу І Інструкції №353/271/150, примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

За приписами пунктів 1, 2, 3, 4 розділу ІІІ Інструкції №353/271/150, рішення про примусове повернення до країни походження готується відповідною посадовою особою у двох примірниках, з подальшим повідомлення про таке рішення іноземця, та протягом 24 годин прокурора. Саме рішення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення в присутності перекладача та / або його законного представника (на вимогу особи) під підпис.

Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Один з примірників рішення про примусове повернення видається іноземцю, стосовно якого воно прийнято, інший залишається в органі, який його прийняв.

Згідно положень п. п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцієюта законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституціїта законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п. 9 п. 4 Положення ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято.

У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання.

Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки (ст. 31 Закону № 3773-VI).

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону № 3773-VIрішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Відповідно до п. 14 ст. 1, частин 1, 5 ст. 26, ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції на момент спірних правовідносин) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 не виконала рішення Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 24.02.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким її було зобов`язано покинути територію України у термін до 26.03.2023 року.

Аналізуючи обставини справи та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не виконано рішення компетентного органу про примусове повернення та фактично ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення.

Суд не враховує твердження ОСОБА_1 про те, що вона знаходиться у незареєстрованому шлюбі з громадянином України та має малолітню доньку - ОСОБА_4 , 2011 року народження, оскільки законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Доказів звернення до відповідача для легалізації свого перебування на території України позивачка ОСОБА_1 не надала.

Матеріалами справи не встановлено, що ОСОБА_1 має статус біженця. Відсутні будь-які докази, що ОСОБА_1 є особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з цим, відсутні підстави вважати, що вона підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Посилання ОСОБА_1 на збройну агресію російської федерації проти України та проведення воєнних дій, суд вважає недостатнім для залишення її на території України. Крім того, суд зазначає, що ОСОБА_1 не обмежена країною походження при виборі країни, куди вона має виїхати.

Суд, вирішуючи спір по суті, керується практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №343/2242/16-а та від 12.08.2020 року у справі №755/14023/17.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 6 від 24.02.2023 року про примусове повернення в країну походження або третьої країни громадянки російської федерації ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5 - 11, 73 - 77, 90, 241 - 246, 250, 288 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI, постановою Кабінету Міністрів України від 01 листопада 2022 року № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про оскарження рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 24.02.2023 року відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Овчиннікова