Справа № 260/1652/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2023-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/1652/23 пров. № А/857/6148/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гаврилко С.Є.), ухвалене у порядку письмового провадження в м.Ужгород 30 березня 2023 року у справі № 260/1652/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Сил територіальної оборони України 101-ї ОБрТрО Регіонального управління «Захід» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

15.03.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_2 Сил територіальної оборони України 101-ї ОБрТрО Регіонального управління «Захід», просив:

визнати протиправним дії Військової частини НОМЕР_1 ТРО АДРЕСА_1 в частині непроведения нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ТРО АДРЕСА_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за займаною посадою старшого стрільця відділення контрдиверсійної боротьби взводу контрдиверсійної боротьби роти контрдиверсійної боротьби в/ч НОМЕР_1 ТРО АДРЕСА_1 за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року, з відрахуванням законодавчо встановлених податків та зборів, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004;

визнати протиправним дії Військової частини НОМЕР_1 ТРО АДРЕСА_1 в частині непроведення нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року, передбаченої Постановою КМУ від 28 лютого 2022 року № 168;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ТРО АДРЕСА_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року, передбаченої Постановою від 28 лютого 2022 року № 168;

у разі необхідності вийти за межі позовних вимог, згідно ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ТРО АДРЕСА_1 подати звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що 17 травня 2022 року від командира підрозділу, в якому проходить службу ОСОБА_1 на ім`я командира військової частини надійшла інформація про факт можливого правопорушення у вигляді самовільного залишення останнім меж дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 . Суд першої інстанції вказав, що відповідно до вимог пункту 15 Розділу І Порядку № 260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення, призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини. Суд першої інстанції зазначив, що 19 травня 2022 року відносно позивача було відкрито кримінального провадження № 0000088 від 19 травня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 408 частиною 4 КК України та розпочато слідчі дії слідчими Шостого слідчого відділу (з дислокацією у м. Ужгороді) ТУ ДБР у м. Львові. Також суд першої інстанції вказав, що час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, на них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність протиправності в діях відповідача щодо непроведення нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення та додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168 з жовтня 2022 року по березень 2023 року, а тому вказав, що підстав для задоволення позовних вимог не вбачає.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що короткий розгляд справи не забезпечив право сторін надати суду відповідь на відзив та заперечення на відповідь на відзив та інших прав, передбачених статтею 44 КАС України. Скаржник вказує, що судом першої інстанції не враховано вимоги пункту 15 Наказу МОУ від 07.06.2018 №260, яким передбачено вичерпний перелік обставин в яких грошове забезпечення військовослужбовцям ЗСУ не виплачується. Скаржник зазначає, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Скаржник вказує, що відповідно до Наказу командира в/ч НОМЕР_1 №118 від 25.04.2022 (по стройовій частині) позивач прибув до в/ч НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби за призовом під час мобілізації (тобто продовжив військову службу за призовом під час мобілізації). Також до апеляційної скарги включені заперечення щодо ухвал суду першої інстанції від 20.03.2023 та 30.03.2023.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/22 «Про загальну мобілізацію» Ужгородським РТЦК та СП.

ОСОБА_1 мобілізований відповідно до наказу Ужгородського РТЦК та СП № 74 від 14 березня 2022 року «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» та того ж дня відправлений до в/ч НОМЕР_1 ТРО АДРЕСА_1 для подальшого проходження військової служби (а.с.19).

ОСОБА_1 прийнятий до сил територіальної оборони ЗСУ в НОМЕР_3 бригаду територіальної оборони в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , та зарахований до списків особового складу частини відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_2 № 36 від 03 березня 2022 року (а.с.17).

Вважаючи, що Військова частина НОМЕР_2 Сил територіальної оборони України 101-ї ОБрТрО Регіонального управління «Захід» не провела розрахунків щодо виплати грошового забезпечення (заробітної плати) та додаткової винагороди за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Порядок №260).

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку №260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Згідно з пунктом 8 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Виплата додаткових видів грошового забезпечення, не передбачених цим Порядком, здійснюється відповідно до чинного законодавства України (пункт 16 Порядку №260).

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям» установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 15 розділу І Порядку №260 встановлено, що грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2022 №157 солдата ОСОБА_1 , відносно якого внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000088 від 19.05.2022, відповідно до підпункту 13 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з 01.07.2022. На час перебування у розпорядженні наказано утримувати в списках особового складу військової частини НОМЕР_1 з припиненням нарахування та виплати грошового забезпечення.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 17 травня 2022 року № 111 з 17.05.2022 ОСОБА_2 наказано вважати таким, що самовільно залишив військову частину. ОСОБА_1 знятий з котлового забезпечення зі сніданку 17.05.2022 та призупинено виплату грошового забезпечення з 17.05.2022.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.10.2022 №264 солдату ОСОБА_1 на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.05.2022 №308/6111/22, якою встановлені строки дії про тримання ОСОБА_1 під вартою до 18.07.2022 включно та на підставі наказу командира 101 окремої бригади територіальної оборони (по особовому складу) від 14.10.2022 №61 з 19.07.2022 поновлено виплату грошового забезпечення.

Наказом командира НОМЕР_3 окремої бригади територіальної оборони (по особовому складу) від 19.10.2022 №62-РС солдата ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, призупинено військову службу та наказано вважати таким, що не виконує (не несе) обов`язки військової служби, а також призупинено виплату грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення з 01.10.2022.

На підставі вказаного Наказу, Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022 №269 солдата ОСОБА_1 звільнено з посади, призупинено військову службу та наказано вважати таким, що не виконує (не несе) обов`язки військової служби, а також призупинено виплату грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення з 01.10.2022.

Відповідно до положень статті 24 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Пунктом 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, (далі - Положення) визначено, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Пунктом 144-2 Положення регламентовано, що військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Як зазначено у відзиві на позовну заяву та не спростовано належними та допустимими доказами позивачем на час звернення із позовом до суду та розгляду справи зазначені попередньо накази є чинними, Ужгородським міськрайонним судом здійснюється судовий розгляд справи з підстав порушеного кримінального провадження №0000088 від 19.05.2022 та за результатами проведеного досудового розслідування.

Таким чином, станом на час розгляду справи у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що зазначений позивачем період є необґрунтованим призупиненням військової служби.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, оскільки у спірний період призупинено військову службу позивача та наказано вважати ОСОБА_1 таким, що не виконує (не несе) обов`язки військової служби, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо заперечень скаржника на ухвалу суду першої інстанції від 20.03.2023, якою розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі наявних у ній матеріалів, а також щодо строків розгляду справи, то суд апеляційної інстанції зауважує, що ця справа відповідно до положень статті 257 КАС України є справою незначної складності, розгляд якої здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до Глави 10 Розділу II КАС України.

Щодо заперечень скаржника на ухвалу суду першої інстанції від 30.03.2023, якою відмовлено у прийнятті до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, то суд апеляційної інстанції за наслідками перегляду рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року не наділений процесуальними повноваженнями прийняти та розглянути таку заяву.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено мотиви відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року у справі №260/1652/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко