Справа № 420/8668/23
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2023-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8668/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06.04.2023 №278954 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 ; визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Одеській області від 06.04.2023 №6724 про скасування посвідки на постійне проживання громадянину Азербайджанської республіки ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 ; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення від 06.04.2023 року №278954 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 ; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 на ім`я громадянина Азербайджану ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 02.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 у позовній заяві вказав, що позивач не погоджується із прийняттям рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06.04.2023 року №278954 про скасування йому громадянину Азербайджану ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну та рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Одеській області від 06.04.2023 року №6724 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 і просить суд їх скасувати. Представник позивача вказав, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення став лист ДСІОБГ ДМС від 14.12.2020 №8.1-4663/8.1.1-20 та з висновку щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну від 06.04.2023 вбачається, що у ході перевірки дійсності поданих позивачем документів та законності надання йому дозволу на імміграцію в Україну встановлено, що 24.05.2011 на підставі ст.21 Закону України «Про громадянство» рішення УМВС України в Одеській області від 30.05.2005 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_2 було скасовано у зв`язку з тим, що ним було надано недостовірні відомості. Представник позивача, посилаючись на діюче законодавство України та практику ЄСПЛ вказав, що оскаржувані рішення, з підстав виявлення допущення порушення законодавства під час оформлення його братом паспорту громадянина України, по збігу 16 років після надання йому дозволу на імміграцію, суперечить принципу правової визначеності, так як позбавляє відповідного правового статусу позивача, через допущення іншими особами порушення, яка очевидно не може нести відповідальність за будь - яке вчинене іншими особами порушення закону. Представник позивача вважає, що факт видачі в 2007 році дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні (з послідуючим переоформленням у 2014 та 2019 роках) свідчить про те, що уповноваженими на те органами було проведено неодноразові перевірки підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію та будь-яких порушень виявлено не було. Також, як зазначив представник позивача, висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 06.04.2023 був прийнятий на підставі листа ДСІОБГ ДМС від 14.12.2020 року №8.1-4663/8.1.1-20, а тому, на думку представника, є не зрозумілим чому відповідний висновок був прийнятий майже через три роки після виникнення відповідних підстав. Враховуючи викладене та, посилаючись на те, що позивач є батьком трьох дітей, які є громадянами України, а вимушений виїзд позивача з території України може позбавити родину законного джерела доходу, а оскаржувані рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області тягнуть за собою порушення інтересів дітей, що позивач офіційно працевлаштований у БО«Благодійний фонд ім. Шаміля Кулієва «Допомога», який вносить свій вагомий внесок у обороноздатність держави Україна, представник позивача просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

15.05.2023 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами ОСОБА_1 та просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, відповідач зазначив, що ГУ ДМС в Одеській області є територіальним органом ДМС, який розпочав свою діяльність з 01.08.2012 та не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, який приймав рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання та його основні завдання, функції та повноваження ДМС України було визначено лише 06.04.2011. Представник відповідача вказав, що до ГУ ДМС в Одеській області надійшов лист ДСІОБГ від 14.12.2020 № 8.1-4663/8.1.1-20 щодо здійснення перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (попередні персональні дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ). У ході розгляду матеріалів справи було виявлено, що у результаті додаткової перевірки поданих громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 документів та законності надання йому дозволу на імміграцію в Україну встановлено, що 24.05.2011 на підставі ст. 21 Закону України «Про громадянство» рішення УМВС України в Одеській області від 30.05.2005 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_2 , 1979 р.н., було скасовано у зв`язку з тим, що громадянство України було набуто шляхом обману та подання свідомо фальшивого документу, а саме: рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2004, про встановлення факту постійного проживання на території України на законних підставах з травня 1990 року. При цьому паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 07.06.2005 Біляївським РВ УМВС України в Одеській області у зв`язку з набуттям громадянства, підлягає вилученню та знищенню, оскільки громадянство було набуто ОСОБА_2 шляхом обману. Тобто на дату подачі документів громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 25.06.2007 його брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мав незаконно виданий паспорт громадянина України, який не підтверджував факт належності до громадянства України. Зважаючи на вказане, як вказав відповідач, дозвіл на імміграцію, було надано на підставі документів, що втратили чинність.

18.05.2023 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій представник вказав, що не погоджується із відзивом відповідача та з підстав, викладених у адміністративному позові, просить суд задовольнити позов у повному обсязі

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

10.01.2007 громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну у відповідності до п. 4 ч. 2 Закону України «Про імміграцію» на підставі того, що його брат - ОСОБА_2 , 1979 р.н., перебуває у громадянстві України (паспорт гр. України серії НОМЕР_2 виданий 07.06.2005 Біляївським РВ УМВС України в Одеській області).

02.11.2007 громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області було надано дозвіл на імміграцію № 278954 у відповідності до пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» (а.с.136).

07.11.2007 громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 (а.с.139).

04.11.2014 громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 звернувся із заявою про обмін посвідок на постійне проживання у зв`язку зміною персональних даних, а саме прізвища « ОСОБА_5 » на прізвище « ОСОБА_6 » на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01.07.2014 №522/9449/14-ц(а.с.153-154, 159-160).

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснено обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 на посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 04.11.2014 з персональними даними « ОСОБА_1 », ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 04.11.2014, у зв`язку з непридатністю для подальшого використання, 14.01.2019 була обміняна на посвідку № НОМЕР_1 .

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 06.04.2023 №278954 (о/с) про скасування дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» скасовано ОСОБА_3 дозвіл на імміграцію в Україну виданий 02.11.2007; вилучено посвідку на постійне проживання в Україні видані на підставі вказаного дозволу на імміграцію у тому числі у порядку обміну серії ОД №2460, серії НОМЕР_4 та №900001608 (а.с.191).

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 06.04.2023 №724 скасовано ОСОБА_3 посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 , на підставі п.п. 1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2918 №321 (а.с.192).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 33 Конституції України закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1-3 статті 2).

Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про імміграцію" 7 червня 2001 року № 2491-III.

Так, ст.1 Закону України "Про імміграцію" визначено, що у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно ст.10 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5)особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно із п.4 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію" квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.

Статтею 12 Закону України "Про імміграцію" визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенція центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію. Регулюються Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983

Згідно із п.21 Порядку №1983 питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до п.22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно із п.24 Порядку №1983 рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Підпунктом 1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. №321 визначено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Як вбачається з висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 , затвердженого начальником ГУДМС України в Одеській області від 06.04.2023, в ході перевірки дійсності поданих громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 документів та законності надання йому дозволу на імміграцію в Україну встановлено, що 24.05.2011 на підставі ст. 21 Закону України «Про громадянство» рішення УМВС України в Одеській області від 30.05.2005 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_2 , 1979 р.н., було скасовано у зв`язку з тим, що громадянство України було набуто шляхом обману, та подання свідомо фальшивого документу, а саме: рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2004, про встановлення факту постійного проживання на території України на законних підставах з травня 1990 року. При цьому паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 07.06.2005 Біляївським РВ УМВС України в Одеській області в зв`язку з набуттям громадянства, підлягає вилученню та знищенню, оскільки громадянство було набуто ОСОБА_2 шляхом обману. Тобто на дату подачі документів громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 25.06.2007 його брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мав незаконно виданий паспорт громадянина України, який не підтверджував факт належності до громадянства України. Зважаючи на вказане, дозволи на імміграцію, було надано на підставі документів, що втратили чинність (а.с.187-190).

В свою чергу, як вбачається з висновку про встановлення факту вилучення та знищення паспорту громадянина України виданого на прізвище ОСОБА_2 , затвердженого начальником ГУМВС України в Одеській області 22.06.2011 (а.с.181-183): 24.05.2011 рішення УМВС України в Одеській області від 2005 року про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_2 , 1979 р.н. було скасовано у зв`язку з тим, що громадянство України було набуто шляхом обману та подання свідомо фальшивого документу, а саме рішення Малиновського районного суду від 11.03.2004 про встановлення постійного проживання на законних підставах з травня 1990 року.

Згідно протоколу добровільної видачі від 26.03.2012 (а.с.184) паспорт громадянина України ОСОБА_2 , 1979 р.н. повернуто ним добровільно.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_3 від 10.01.2007, громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну у відповідності до п. 4 ч. 2 Закону України «Про імміграцію» на підставі того, що його брат - ОСОБА_2 , 1979 р.н., перебуває у громадянстві України (паспорт гр. України серії НОМЕР_2 виданий 07.06.2005 Біляївським РВ УМВС України в Одеській області) та до якої додано паспорт громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданий 07.06.2006 року Біляївським РВ ГУМВС України в Одеській області (а.с.108-109).

Враховуючи викладене, єдиною підставою отримання дозволу на імміграцію громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 стало те, що його повнорідний брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України. При цьому, громадянство України отримано шляхом обману, на підставі підробленого рішення суду та з 2005 року скасовано.

Суд не приймає до уваги посилання позивача в якості обґрунтування вказаного позову на наявність у нього родини в Україні та дітей, які є громадянами України, так як відповідні обставини не мають відношення до предмету цього спору. Між тим, наявність у іноземця дитини, яка є громадянином України, є самостійною підставою для надання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції.

Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, що викладені в постанові від 30 липня 2020 року (справа № 320/849/19).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що скасовуючи дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 , відповідач діяв правомірно, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 06.04.2023 року №278954 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 та рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Одеській області від 06.04.2023 року №6724 про скасування посвідки на постійне проживання громадянину Азербайджанської республіки ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 , є такими що задоволенню не підлягають.

Поряд з цим, оскільки, суд прийшов до висновку про правомірність прийняття рішень про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, похідні вимоги позивача про зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області направити інформацію до територіальних органів ДМС України та в Адміністрацію Державної прикордонної служби України про протиправність і скасування рішення від 06.04.2023 року №278954 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 ; зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 на ім`я громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , є такими, що задоволенню не підлягають.

Ухвалюючи дане судове рішення суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.