Справа № 160/10546/23
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 лютого 2021 року по 12 травня 2023 року, з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 14 березня 2016 року по 26 лютого 2021 року проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
10.02.2021 року наказом Командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 21 позивача звільнено з військової служби відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням вимог ч. 8 цієї ж статті у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).
26.02.2021 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) позивача було виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.
В подальшому, у зв`язку із виплатою відповідачем індексації грошового забезпечення у заниженому розмірі, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2022 року у справі № 160/11269/22, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.0.2023 року, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 14 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 14 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

Позивач зазначає, 12.05.2023 року що на виконання вищевказаного рішення суду відповідачем виплачено на банківський рахунок позивача грошові кошти у розмірі 76748,87 грн.

Позивач вважає, що після повного розрахунку відповідача, у ОСОБА_1 виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України.

Ухвалою суду від 18.05.2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та доказів на його обґрунтування.

Заперечуючи проти позову відповідач надав свій відзив на позов, який долучено до матеріалів справи.

Відповідач в обґрунтування своєї позиції зазначає, що ст. 117 КЗпП України не застосовується до правовідносин між військовослужбовцем, що звільняється з військової служби, та державою (в особі військових частин), оскільки порядок проходження військової служби регулюється не Кодексом законів про працю України, а спеціальним законодавством, що передбачено ст. 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідач зауважує, що спеціальним законом, що визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців, встановлює єдину систему їх соціального захисту, надає військовослужбовцям та членам їх сімей гарантії в економічній, соціальній, політичній сферах, зокрема і під час звільнення з військової служби, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Норми вказаного закону не передбачають виплати військовослужбовцям компенсації у виді середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні.

Разом з тим, відповідач зазначає, що положення ст. 117 КЗпП України не передбачають можливості її застосування у разі наявності між працівником та роботодавцем спору з інших предметів, що стосуються виплат при звільненні, зокрема в разі спору про необхідність проведення тієї чи іншої виплати взагалі.

У справі № 160/11269/22 між сторонами існував спір про саму необхідність здійснення виплат, а не щодо її розміру.

Крім того, відповідач вважає, що розмір середнього заробітку, як відшкодування працівникові у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, значно зріс з вини саме позивача, який тривалий час більше 1 року 5 місяців, не звертався за відновленням своїх право на виплати при звільненні. Такий строк становить більше половини періоду з 26.02.2021 року по 12.05.2023 року.

У зв`язку з цим, як зазначає відповідач, у разі якщо суд дійде висновку про виплату середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України, за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку при звільненні, то розмір такого відшкодування має бути суттєво зменшено.

Відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника зв`язку штабу бригадної артилерійської групи.

26.02.2021 року позивача звільнено зі служби наказом Командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 21 позивача звільнено з військової служби відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням вимог ч. 8 цієї ж статті у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.02.2021 року № 39 капітана ОСОБА_1 , начальника зв`язку штабу бригадної артилерійської групи, з 26 лютого 2021 року виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

Судом встановлено, що позивач звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з нарахуванням відповідачем індексації грошового забезпечення у заниженому розмірі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2022 року у справі № 160/11269/22, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.0.2023 року, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 14 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 14 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що вищевказане рішення суду виконано відповідачем 12.05.2023 року, а саме перераховано позивачеві невиплачену при звільненні індексацію грошового забезпечення в розмірі 76748,87 грн.

Позивач, вважає, що відповідачем несвоєчасно проведено остаточний розрахунок при звільненні з позивачем за період з 26 лютого 2021 року по 12 травня 2023 року, у зв`язку з чим останній має право на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Вирішуючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Частиною 1ст. 9 Закону України від 20.12.1991р. № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктами 2, 4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України від 25.03.1992р. № 2232-XII "Про військовий обов`язок та військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Так, п. 242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008, врегульовано, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 року у справі № 9901/929/18 та від 14.01.2021 року у справі № 9901/584/19).

Зважаючи на викладене, суд зазначає про релевантність до спірних правовідносин приписів трудового законодавства з огляду на їх субсидіарний характер.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у вказаній статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 30.10.2019 року справі №806/2473/18.

Суд встановив, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 26.02.2021 року.

12.05.2023 року відповідач перерахував позивачу заборгованість з виплати індексації грошового забезпечення у сумі 76748,87 грн.

Суд вважає, що період затримки розрахунку при звільненні повинен обраховуватися з 27.02.2021року по 11.05.2023 року (804 дні), оскільки заборгованість відповідача виникає з першого дня після звільнення. Окрім цього, погашення заборгованості відбулося 12.05.2023 року.

Водночас, суд враховує, що з 19.07.2022 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (12.05.2023 року), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ. Відтак, відповідачу належить нарахувати та виплатити на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку терміном 185 календарних днів з 27.02.2021 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 27.08.2021 року.

Відтак, в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_2 від 05.10.2017 року, копія якого наявна в матеріалах справи

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 лютого 2021 року по 27 серпня 2021 року, з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України.

У іншій частині позовних вимог - відмовити.

Питання щодо розподілу витрат судом не вирішувалось.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 10.07.2023 року.

Суддя І.О. Лозицька