Справа № 300/1896/23
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2023-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/1896/23 пров. № А/857/9380/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевич Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року у справі № 300/1896/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій,-

суддя в 1-й інстанції Могила А.Б.,

час ухвалення рішення 12.05.2023 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №79 від 23.03.2023 їй не зараховано до страхового стажу періоди: догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та роботи на території Російської Федерації з січня 1995 року по грудень 2005 року. Як наслідок, протиправно прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії. Просила суд скасувати оскаржене рішення, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до її страхового стажу вказані періоди та призначити пенсію по інвалідності з моменту встановлення групи інвалідності із врахуванням заробітної плати на території Російської Федерації, згідно архівної довідки №С-186 від 19.03.2019.

Позивач зазначила, що з 30.11.2022 їй встановлено ІІ групу інвалідності, тому 14.03.2023 вона звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності. Однак, рішенням відповідача №79 від 23.03.2023 їй відмовлено в призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не зараховано до страхового стажу періоди: догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; роботи на території Російської Федерації з січня 1995 року по грудень 2005 року. Згідно ч.4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до пункту ж частини 3 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку. Крім цього вказала, що вихід Російської Федерації з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року не може бути підставою для відмови у зарахуванні спірного періоду роботи. Як наслідок, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №79 від 23.03.2023, яким відмовлено в призначенні пенсії, підлягає до скасування. Отже, слід зобов`язати відповідача зарахувати до її страхового стажу спірні періоди догляду за дитиною та роботи, призначити пенсію по інвалідності з моменту встановлення групи інвалідності із врахуванням заробітної плати на території Російської Федерації, згідно архівної довідки №С-186 від 19.03.2019.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року у справі № 380/1412/23 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №79 від 23.03.2023 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до її страхового стажу період догляду за сином з 26.09.1983 по 28.06.1986 та період роботи на території Російської Федерації з січня 1995 року по грудень 2005 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 з 14.03.2023 пенсію по інвалідності відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з урахуванням заробітної плати, відображеної в архівній довідці №С-186 від 19.03.2019.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідно до ст.32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією, зокрема для осіб з інвалідністю II та III груп від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років. Згідно поданих документів страховий стаж ОСОБА_1 становить 6 років 6 місяців 13 днів. Зазначив, що позивачу не зараховано до страхового стажу період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки відсутні документи передбачені пунктом 11 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №637 від 12.08.1993; період роботи на території Російської Федерації з січня 1995 року по грудень 2005 року, оскільки з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Як наслідок, стаж ОСОБА_1 є недостатнім, тому Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області правомірно відмовлено в призначенні їй пенсії по інвалідності.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року у справі № 300/1896/23 та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів, які підтверджують відсутність підстав для зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду догляду за сином з 26.09.1983 по 28.06.1986 та періоду роботи на території Російської Федерації з січня 1995 року по грудень 2005 року, суд дійшов висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області протиправно не зараховано до страхового стажу позивача вказані періоди.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з 30.11.2022, внаслідок загального захворювання, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №217334 (а.с.13).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 14.03.2023 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою щодо призначення їй пенсії по інвалідності (а.с.35-37).

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області рішенням №79 від 23.03.2023 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії по інвалідності. У даному рішенні зазначено про не зарахування до страхового стажу період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки відсутні документи передбачені пунктом 11 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №637 від 12.08.1993; період роботи на території Російської Федерації з січня 1995 року по грудень 2005 року згідно архівної довідки №С-186 від 19.03.2019, оскільки з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

В цьому ж рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 6 років 6 місяців 13 днів. Вік заявника на дату встановлення інвалідності 59 років 10 місяців (а.с.18-19).

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Аналіз зазначених норм вказує на те, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Частиною 1 статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").

При цьому, згідно з частиною 4 статті 24 цього Закону періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи (ч.1, 2 ст.30 Закону №1058-ІV).

Відповідно до статті 33 Закону №1058-ІV пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в розмірах, зокрема: особам з інвалідністю II групи - 90 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.

Частиною 1 статті 32 Закону №1058-IV встановлено, що особи, визнані інвалідами, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією, зокрема, для осіб з інвалідністю II та ІІІ груп від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

В пункті ж частини 3 статті 56 Закону №1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №217334, ОСОБА_1 з 30.11.2022 є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок загального захворювання (а.с.13).

У оскарженому рішенні Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не зараховано до страхового стажу позивача період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки відсутні документи передбачені пунктом 11 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №637 від 12.08.1993; період роботи на території Російської Федерації з січня 1995 року по грудень 2005 року, оскільки з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Проаналізувавши вказане рішення, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив про відсутність спору між позивачем та відповідачем про те, що у період догляду за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку з 26.09.1983 по 28.06.1989, ОСОБА_1 не працювала.

Згідно розписки-повідомлення, позивачем до заяви від 14.03.2022 про призначення пенсії по інвалідності долучено, серед іншого, копії свідоцтва серії НОМЕР_1 про народження сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та свідоцтва серії НОМЕР_2 про народження дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11-12, 37). Подання свідоцтв про народження звільняє від подання паспорта дитини, як це випливає з п.11 Порядку №637.

Разом з цим, як вбачається з розрахунку стажу позивача від 24.03.2023, до страхового стажу позивача зараховано лише період догляду за дочкою до 3 років з 29.06.1986 по 28.06.1989.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області рішенням №79 від 23.03.2023 безпідставно не зараховано до страхового стажу позивача період догляду за сином з 26.09.1983 по 28.06.1986.

Щодо не зарахування позивачу до страхового стажу періоду роботи на території Російської Федерації з січня 1995 року по грудень 2005 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність.

Частиною другою статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15.04.1994, ратифікованої Законом України від 11.07.1995 №290/95-ВР, трудовий стаж, стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Апеляційний суд враховує те, що позивачем надано архівну довідку Архівного відділу Адміністрації міста Нижньовартовська №С-186 від 19.03.2019 про розмір заробітної плати ОСОБА_1 , відповідно до якої позивач працювала у ВАТ Ямалгазпромстрой з січня 1995 року по грудень 2005. В цій довідці також зазначено отриману позивачем заробітну плату за даний період (а.с.15-16).

Докази, які б свідчили про недостовірність вищевказаної довідки, у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Таким чином, відповідач має право, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи.

За таких обставин, відповідачем протиправно не зараховано позивачу до її страхового стажу період роботи на території Російської Федерації з січня 1995 року по грудень 2005 року з урахуванням заробітної плати відображеної в архівній довідці №С-186 від 19.03.2019.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2023 року у справі № 300/1896/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 10.07.2023 року