Справа № 500/1605/23
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №500/1605/23

03 липня 2023 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Мартиць О.І.

за участю:

секретаря судового засідання Потихач В.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Бачинського І.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 20.08.1985 по 15.11.1993 у військовій частині № НОМЕР_1 на вільнонайманій посаді офіціантки та повара;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 20.08.1985 по 15.11.1993 у військовій частині № НОМЕР_1 на вільнонайманій посаді офіціантки та повара, що враховується для обчислення призначення пенсії по віку з дня її призначення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.03.2023 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою та пакетом документів для призначення пенсії за віком.

За наслідком розгляду заяви та пакету документів 31.03.2023 позивач отримала відповідь від Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за вих. №1900-0213-8/12701 від 23.03.2023 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 30 років при наявному згідно поданих документів - 26 років 8 місяців 19 днів.

За доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 20.08.1985 по 15.11.1993 за її трудовою книжкою НОМЕР_2 від 20.08.1985, оскільки запис про звільнення скріплений печаткою, яку неможливо ідентифікувати та за законодавством України не передбачено підтвердження стажу роботи, зокрема:

- висновком експерта за результатами проведення судово-технічного дослідження документів;

- та за довідкою №11/2/12193 від 29.11.2022, оскільки підставою видачі даної довідки не є первинні документи.

Для зарахування даного періоду позивачу рекомендовано надати нову уточнюючу довідку.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернулася до суду за захистом своїх пенсійних прав.

На підставі статті 12 та глави 10 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) Тернопільським окружним адміністративним судом винесено ухвалу від 01 травня 2023 року про відкриття провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у якій зазначено строк подання відзиву на позовну заяву.

16.05.2023 через відділ документального забезпечення суду від відповідача поступив відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на норми чинного законодавства України.

Вказує, що згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 20.08.1985, позивач у військовій частині НОМЕР_1 :

- 20.08.1985 прийнята тимчасово офіціанткою столової інж. технічного складу (наказ №169 від 14.08.1985);

- 02.09.1985 переведена постійно на посаду візника конюха госп. відділення (наказ №185 від 05.09.1985);

- 20.09.1985 переведена тимчасово офіціанткою столової інж. технічного складу (наказ №198 від 20.09.1985);

- 20.11.1985 переведена постійно на посаду офіціантки столової інженерно-технічного складу (наказ №244 від 21.11.1985);

- 01.11.1989 переведена на посаду повара II розряду (наказ №213 від 20.10.1989);

- 15.11.1993 звільнена у зв`язку із скороченням чисельності робітників п.1 статті 43 КЗпП Литви (наказ №58 від 25.10.1993).

Водночас, зміст тексту відтиску печатки на титульному аркуші трудової книжки серії НОМЕР_2 , яка надана позивачем до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком, та зміст тексту відтиску печатки, якою засвідчено запис 8 у графі 1 про звільнення 15.11.1993, у зв`язку із скорочення чисельності працівників згідно наказу №52 від 25.10.1993, не підтверджує засвідчення їх саме печаткою військової частини НОМЕР_1 , оскільки їх неможливо ідентифікувати за змістом.

Також, до заяви №695 про призначення пенсії за віком, позивачем надана довідка від 29.11.2022 №11/2/ НОМЕР_3 , яка видана ІНФОРМАЦІЯ_1, про те, що позивач в період з 20.08.1985 по 15.11.1993 працювала на посаді вільнонайманого працівника у військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.1985 №169 та від 25.10.1993 №58 на підставі трудової книжки серії НОМЕР_2 .

Однак, копії наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.1985 №169 та від 25.10.1993 №58 позивачем до органів Пенсійного фонду надані не були, тому відсутні підстави зарахування періоду роботи з 20.08.1985 по 15.11.1993 до її страхового стажу, оскільки підставою видачі довідки від 29.11.2022 №11/2/ НОМЕР_3 не були первинні документи.

До позовної заяви позивачем долучено висновок судово-технічного дослідження трудової книжки серії НОМЕР_2 , яка видана на ім`я ОСОБА_1 20.08.1985.

Разом з тим, підтвердження стажу роботи висновком експерта за результатами проведення судово-технічного дослідження цим Порядком, не передбачено.

Згідно поданих документів, наявний страховий стаж позивача (заявниці) склав 26 років 08 місяців 19 днів.

Щодо вимог позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" зазначає, що Порядок приймання оформлення та розгляду документів, поданих для призначення (перерахунку пенсії) встановлений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Правління ПФУ 25.11.2005 №22-1, зареєстрованою в Мінюсті України 27.12.2005 за №1566/11846.

В даному випадку органом призначення визначено за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

З огляду на викладене, вважає, що вимога позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу період роботи з 20.08.1985 по 15.11.1993, необхідно покласти саме Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, а позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду в Тернопільській області є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 01.06.2023 визначено розгляд справи №500/1605/23 проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії судове засідання на 03.07.2023.

Продовжено процесуальний строк розгляду адміністративної справи №500/1605/23.

В судовому засіданні 03.07.2023 позивач позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві та просила задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, судом встановлено наступні обставини.

10.03.2023 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком, надавши необхідні документи.

31.03.2023 позивач отримала відповідь від Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за вих. №1900-0213-8/12701 від 23.03.2023 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 30 років при наявному згідно поданих документів - 26 років 8 місяців 19 днів.

За доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 20.08.1985 по 15.11.1993 за її трудовою книжкою НОМЕР_2 від 20.08.1985, оскільки запис про звільнення скріплений печаткою, яку неможливо ідентифікувати та за законодавством України не передбачено підтвердження стажу роботи, зокрема:

- висновком експерта за результатами проведення судово-технічного дослідження документів;

- та за довідкою №11/2/12193 від 29.11.2022, оскільки підставою видачі даної довідки не є первинні документи.

Для зарахування даного періоду позивачу рекомендовано надати нову уточнюючу довідку.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернулася до суду за захистом своїх пенсійних прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". (далі - Закон №1058-ІV)

Відповідно до статті 26 Закону №1058-ІV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

У разі відсутності, починаючи з 01 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною цією статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років.

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), а саме, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За змістом положень статті 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці орган Пенсійного фонду вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.

Так, згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 від 20.08.1985, копія якої долучена до матеріалів справи, ОСОБА_1 до поступлення на роботу у військову частину НОМЕР_1 трудового стажу не має:

запис №1 20.08.1985 прийнята тимчасово офіціанткою столової інж. технічного складу (наказ №169 від 14.08.1985);

запис №2 02.09.1985 переведена постійно на посаду візника конюха госп. відділення (наказ №185 від 05.09.1985);

запис №3 20.09.1985 переведена тимчасово офіціанткою столової інж. технічного складу (наказ №198 від 20.09.1985);

запис №4 20.11.1985 переведена постійно на посаду офіціантки столової інженерно-технічного складу (наказ №244 від 21.11.1985);

запис №5 присвоєно 3 (третій) розряд офіціантки (наказ №238 від 13.11.1985);

запис №6 01.11.1989 переведена на посаду повара II розряду (наказ №213 від 20.10.1989);

запис №7 13.11.1989 присвоєно 2 розряд повара (наказ №227 від 13.11. 1989);

запис №8 15.11.1993 звільнена у зв`язку із скороченням чисельності робітників п.1 статті 43 КЗпП Литви (наказ №58 від 25.10.1993).

Вказаний період роботи позивача з 20.08.1985 по 15.11.1993 не зарахований до страхового стажу, так як запис про звільнення скріплений печаткою, яку неможливо ідентифікувати та за законодавством України не передбачено підтвердження стажу роботи висновком експерта за результатами проведення судово-технічного дослідження документів та за довідкою №11/2/12193 від 29.11.2022, оскільки підставою видачі даної довідки не є первинні документи.

Для зарахування даного періоду позивачу рекомендовано надати нову уточнюючу довідку.

На момент внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02 серпня 1985 року №252, зі змінами, внесеними постановою Держкомпраці СРСР від 19 жовтня 1990 року №412 (далі - Інструкція №162), та Інструкція про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі - Інструкція №58), які містять аналогічні положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4, 2.8 глави 2 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Аналогічні за змістом положення містила також Інструкція №162.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18), яка в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.

Отже, з вищенаведеного слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення її трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Крім того позивачем на підтвердження спірного періоду роботи подано довідку від 29.11.2022 №11/2/12193 ІНФОРМАЦІЯ_1, про те, що ОСОБА_1 в період з 20.08.1985 по 15.11.1993 працювала на посаді вільнонайманого працівника в військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.1985 №169 та від 25.10.1993 №58 на підставі трудової книжки серії НОМЕР_2 .

Проте за відсутності копій наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.1985 №169 та від 25.10.1993 №58 органом Пенсійного фонду не зарахований період роботи з 20.08.1985 по 15.11.1993 до страхового стажу позивача, оскільки підставою видачі вказаної довідки від 29.11.2022 №11/2/ НОМЕР_3 не були первинні документи.

Згідно відповіді від 29.03.2023 за №11/2/3827 на письмове звернення позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив, що 23.12.2022 набрав чинності Закон України "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993" відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема з російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини, тому надати запит до Центрального архіву Міністерства оборони російської федерації, де перебувають архівні документи військової частини НОМЕР_1 не має можливості.

З метою підтвердження спірного періоду роботи позивачем також надано до позовної заяви висновок судово-технічного дослідження трудової книжки серії НОМЕР_2 , виданої на ім`я ОСОБА_1 20.08.1985.

Суд погоджується з твердженням відповідача, що чинним законодавством України підтвердження стажу роботи висновком судово-технічного дослідження трудової книжки не передбачено.

Як слідує з матеріалів справи спірний період роботи підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_2 , чоловіка позивача, який проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 в період з 18.03.1980 по 21.12.1993, частково письмовими поясненнями ОСОБА_3 , яка працювала в період з 25.08.1986 по 28.04.1992 та ОСОБА_4 яка працювала в період з 01.08.1981 по 20.08.1993 в військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці та ці записи є належними та допустимими доказами на підтвердження її страхового (трудового) стажу.

За таких встановлених обставин суд доходить висновку про підтвердження спірного періоду роботи позивача записами трудової книжки, однак слід врахувати, що згідно форми РС-право до страхового стажу позивача зараховано період з 25.01.1988 по 24.01.1991 - 3 роки догляду за дитиною до досягнення 3 років.

За нормами частини другої статті 181 КЗпП України відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Відповідно до положень пункту "ж" абзацу третього статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Час догляду за дитиною до трьох років зараховується до страхового стажу матері, яка на час народження дитини не перебувала у трудових відносинах на підставі свідоцтва про народження.

За положеннями статті 24 Закону №1058-ІV страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином вказаний період з 25.01.1988 по 24.01.1991 не може бути повторно зарахований, оскільки страховий стаж враховується в одинарному розмірі, тому до зарахування підлягає період з 20.08.1985 по 24.01.1988 і з 25.01.1991 по 15.11.1993.

З врахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 20.08.1985 по 15.11.1993 у військовій частині № НОМЕР_1 на вільнонайманій посаді офіціантки та повара, що враховується для обчислення призначення пенсії по віку з дня її призначення підлягають до часткового задоволення.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.

Відтак, враховуючи вищенаведене, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.

Призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України.

Згідно з приписами частини першої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

Таким чином суд вважає за необхідне, застосовуючи частину другої статті 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Тернопільській області повторно розглянути подану позивачем заяву про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до страхового стажу періоди роботи позивача з 20.08.1985 по 24.01.1988, з 25.01.1991 по 15.11.1993 та прийняти відповідне рішення.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 №13-1), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

При цьому суд зауважує, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області є суб`єктом владних повноважень, що зобов`язаний вчинити дії на виконання рішення суду, оскільки відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 25.11.2005 №22-1 за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу

Як випливає із пункту 4.10 Порядку, після прийняття відповідного рішення електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Оскільки позивач зареєстрована та проживає у межах територіальної юрисдикції Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, то саме цей пенсійний орган зобов`язаний повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

За подання позовної заяви до суду, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією № від 22.04.2023.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд позов задовольняє частково, то на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 536,80 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 20.08.1985 по 24.01.1988, з 25.01.1991 по 15.11.1993 у військовій частині № НОМЕР_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.03.2023 про призначення пенсії за віком відповідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти рішення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 536,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено і підписано 10 липня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, ).

Головуючий суддя Мартиць О.І.