Справа № 280/8416/20
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2023 року Справа № 280/8416/20 провадження №ПР/280/22/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання: Тетерюк Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-б; )

про визнання рішень, дій чи бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач, Управління), в якій позивач просить суд:

1) визнати рішення, дії чи бездіяльність відповідача щодо не виплати недоотриманої пенсії позивача за період з 07 жовтня 2009 року по 27 травня 2018 року протиправними та дискримінаційними;

2) зобов`язати відповідача вчинити певні дії виплатити недоотриману пенсію позивачу за період з 07 жовтня 2009 року по 27 травня 2018 року відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Позовна заява та додатки до неї сформовані в системі Електронний суд та подані у формі електронного документа представником позивача адвокатом Меламедом В.Б., який діє на підставі ордеру серія АА №1024310 від 31 березня 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1. 08.02.2021 ОСОБА_1 виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання та з моменту її виїзду виплата призначеної пенсії припинена. З метою реалізації права на поновлення виплати пенсії 31.05.2018 позивач звернулася до Управління з особистою заявою про поновлення пенсії, однак відповідач відмовив. Вказане стало підставою для звернення до суду за захистом порушеного права позивача. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду у справі №280/5098/18 від 18.06.2019 адміністративний позов в частині позовних вимог за період з 07 жовтня 2009 року по 27 травня 2018 року включно - залишено без розгляду на підставі застосування шестимісячного строку звернення з відповідним позовом. Представник позивача зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 дійшла висновку, що статті 123,123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не підлягають застосуванню до спорів які виникли у зв`язку з поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, таким чином, позовні вимоги за період з 07 жовтня 2009 року по 27 травня 2018 року включно залишилися не вирішеними. З посиланням на рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 позивач вважає, що має право на отримання пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по 27 травня 2018. При цьому, оскільки не проведення виплати недоотриманої пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по 27 травня 2018 відбулось з вини відповідача, то ОСОБА_1 має право на виплату пенсії з урахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів. Просить позов задовольнити.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Меламеда Вадима Борисовича залишено без задоволення, ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2020 року по справі №280/8416/20 без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 24.11.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021 у справі №280/8416/20 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

02.05.2023 матеріали адміністративної справи №280/8416/20 надійшли до Запорізького окружного адміністративного суду, на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Семененко М.О.

Ухвалою суду від 08.05.2023 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

24.05.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в кому не погоджується із заявленими позовними вимогами та зазначає, що до 2001 року позивач отримував пільгову пенсію, виплата пенсії припинена у зв`язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання. У поновленні виплати пенсії відмовлено у зв`язку з тим, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії та до п.2.22 розділу ІІ Порядку у зв`язку з відсутністю документу, що засвідчує місце реєстрації особи на території України. Окрім того, позивачем не підтверджено свою належність до громадянства України, оскільки термін дії її закордонного паспорту скінчився 08.12.2020. Також вважає, що оскільки відсутня заборгованість з виплати пенсії, то відсутні і правові підстави для нарахування втрати частини доходів. Крім того, зазначає, що соціальні виплати не є об`єктами індексації. Просить в задоволенні позову відмовити.

Крім того, 24.05.2023 відповідач подав заяву про закриття провадження у справі, в якій посилаючись на п.4 ч. 1 КАС України зазначив, що оскільки у порі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є постанова суду, що набрала законної сили, наявні усі підстави для закриття провадження у даній справі.

Ухвалою суду від 05.06.2023 у задоволенні заяви про закриття провадження у справі відмовлено.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

З 20.03.1984 ОСОБА_1 призначено пільгову пенсію за віком за Списком №1, однак у зв`язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання до Ізраїлю, виплату пенсії позивачу у 2001 році припинено на підставі статей 49, 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закону №1058-IV).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.02.2019 у справі 280/5098/18 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , поданого представником на підставі довіреності ОСОБА_2 , до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено у повному обсязі.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 у справі №280/5098/18, позовну заяву ОСОБА_1 до Управління про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладене в листі Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 14 червня 2018 року № 333/З-10.

Зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 28 травня 2018 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Позовні вимоги за період з 07 жовтня 2009 року по 27 травня 2018 року включно залишено без розгляду.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вказаною постановою суду встановлено таке.

ОСОБА_1 є громадянкою України, місцем проживання якої є держава Ізраїль.

З 20.03.1984 по 09.01.2001 позивач отримувала пільгову пенсію за віком, призначену за Списком №1.

08.02.2001 позивач виїхала за кордон до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

31.07.2001 у зв`язку з виїздом позивача за кордон, виплату пенсії припинено.

31.05.2018 року позивач через уповноваженого представника звернулася до Центрального ОУПФУ м. Запоріжжя з нотаріально завіреною Заявою про призначення/перерахунок пенсії від 18.04.2018 (вх. №333/3-10 від 31.05.2018). Відповідно до наданої позивачем копії заяви, представником долучено до заяви довіреність, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, трудову книжку, довідку про призначення пенсії, оригінал нотаріально засвідченої та апостильованої особистої заяви ОСОБА_1 про поновлення та виплату раніше призначеної пенсії з особистою декларацією.

31.05.2018 позивач через представника звернувся до Пенсійного фонду України з заявою про поновлення пенсії за віком, до якої додав усі необхідні документи.

Листом №333/З-10 від 14.06.2018 року Пенсійний орган відмовив позивачу у поновленні позивачу пенсії за віком, посилаючись на те, що позивач виїхала на постійне місце проживання за межі України, відповідно до п.2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та до п.1.5 розділу 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України, у зв`язку з тим, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії та до п.2.22 розділу ІІ Порядку у зв`язку з відсутністю документу, що засвідчує місце реєстрації особи на території України.

Відповідно до положень статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вважаючи, що спір між сторонами стосовно права позивачки на отримання її пенсії протягом періоду з 07 жовтня 2009 року по 27 травня 2018 року залишився не вирішеним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-ІV) встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в пункті 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні ЄСПЛ від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.

У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див. рішення ЄСПЛ від 25.04.1978 у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A №26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.

У рішенні ЄСПЛ від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 46 Закону №1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно із частиною 2 статті 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

Отже, відповідно до застосованих судом правових норм право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом. З 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 .

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні правові висновки.

Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

При цьому, пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону №1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону №1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

З метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

У справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що:

відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009;

наявна вина позивачки у припиненні виплати пенсії;

підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною);

існують положення закону, який зобов`язує позивачку вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.

На противагу цьому Велика Палата Верховного Суду наголошує, що позивачка звернулася до територіального органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням поновити виплату пенсії, проте їй було відмовлено в такому поновленні.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права пенсіонера на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 року у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

З урахуванням вищенаведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду, суду доходить до висновку, що у спірних правовідносинах відповідачем допущена протиправна бездіяльність, яка полягає у не поновленні виплати позивачу пенсії з 07 жовтня 2009 року.

З огляду на вказане, з метою захисту порушених прав позивача та з урахуванням того, що позивачу з 28 травня 2018 року поновлено виплату пенсії, наявні підстави для зобов`язання відповідача з 07 жовтня 2009 року провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 та здійснити виплату пенсії за період з 07 жовтня 2009 по 27 травня 2018.

Суд звертає увагу, що поновлення виплати пенсії з 28 травня 2018 року на підставі відповідної заяви позивача не позбавляє відповідача обов`язку на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 поновити позивачу виплату пенсії саме з 07 жовтня 2009 року.

Щодо позовної вимоги позивача про виплату недоотриманої пенсії з урахуванням індексації суд зазначає, що така вимога є передчасною, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум, відтак у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

Щодо вимоги позивача про виплату йому компенсації втрати частини доходів суд зазначає що, згідно з положеннями частини другої статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відтак в даній частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі №380/7800/20, від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 та від 20 квітня 2021 року у справі № 160/9175/18, від 16.03.2023 у справі №420/7835/19.

Згідно з частиною 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги, є частково обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову у вказаній частині.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 840,80 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 241, 243-246, 255, 262 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не проведення з 07 жовтня 2009 року поновлення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області провести з 07 жовтня 2009 року поновлення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 ОСОБА_1 та здійснити виплату пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 за період з 07 жовтня 2009 року по 27 травня 2018 року з компенсацією втрати частини доходів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: 69057, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.158-Б; .

Повне судове рішення складено 07.07.2023.

Суддя М.О. Семененко