Справа № 932/6457/22
Суддя: Кудрявцева Т. О.
Дата ухвалення: 2023-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 932/6457/22
Провадження № 2-а/932/89/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Рошошка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін адміністративну справу за позовом Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , про примусове видворення за межі України, -

В С Т А Н О В И В:

02 листопада 2022 року Шевченківський відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернулося до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом до громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про примусове видворення за межі України. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що громадянка російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортний документ російської федерації, виданий 13.12.2021 року мзс рф терміном дії до 13.12.2031 року, останній раз прибула на територію України 28.05.2019 року за попереднім паспортом громадянина російської федерації НОМЕР_1 , виданим органом 38005 мзс рф 29.06.2016 року, у приватних справах без оформлення візи та з того часу територію України не залишала, до органів міграційної служби України для оформлення свого законного перебування на території України не зверталась, чим порушила Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Згідно роздруку облікової картки ОСОБА_2 18.02.2019 року надала заяву до ГУ ДМС у Донецькій області № 145601000 з метою обміну тимчасової посвідки ТР074246 від 03.09.2015 року. 01.03.2019 року посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 було видано ОСОБА_3 у зв`язку з працевлаштуванням, а 24.05.2019 року вищевказану посвідку було скасовано та вилучено. Після анулювання статусу тимчасового проживання у зв`язку з працевлаштуванням ОСОБА_4 25.05.2019 року о 19 год. 26 хв. залишила територію України, а того ж дня о 21 год. 11 хв. знову в`їхала в Україну та проживала по штампу перетину кордону більше ніж 90 днів протягом 180 днів. За цей час 29.05.2019 року ОСОБА_4 уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 03.07.2020 року розірвано. 27.06.2022 року відповідач самостійно звернулась до Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з метою складання адміністративного протоколу та оформлення примусового повернення до рф. В результаті перевірки документів встановлено, що відповідач перевищила відповідний термін перебування на території України та ухилилась від виїзду з України, із клопотанням щодо продовження терміну перебування на території України не зверталась, таким чином, відповідач порушила правила перебування іноземців на території України та вимоги ч.1, 3 ст.9, ч.1 ст. 16 Закону № 3773-VІ в редакції, чинній на час вчинення спірних правовідносин. Факт порушення відповідачем правил перебування іноземців на території України зафіксований у протоколі про адміністративне правопорушення ПР МДН 003490 від 27.06.2022 року. За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення, а саме правил перебування іноземців на території України та вимог ч.1, 3 ст.9, ч.1 ст. 16 Закону № 3773-VІ, за що передбачена відповідальність відповідно до ч.1 ст. 203 КАС України, постановою про накладення адміністративного стягнення ПН МДН 003482 на відповідача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700,00 грн. Враховуючи викладене, з метою виконання положень ст. 26 вказаного Закону, вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку російської федерації ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати її покинути територію України у термін до 27.07.2022 року. Відповідачу було повідомлено щодо прийнятого рішення про примусове повернення, взято зобов`язання не пізніше 27.07.2022 року залишити територію України та ознайомлено з вимогами ст. 30 Закону України № 3773-VІ щодо примусового видворення у разі ухилення від виїзду за межі території України у визначений строк. До відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС у Дніпропетровській області Хасанова Д. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не зверталась; по облікам ЄІАС УМП «Облік іноземців та біженців» ОСОБА_4 посвідками на тимчасове або постійне проживання ГУ ДМС у Дніпропетровській області не документувалась. Посилаючись на зазначене, позивач у позові просить примусово видворити за межі України громадянку російської федерації ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2022 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної справи.

Ухвалою судді від 02.11.2022 року відкрито провадження у справі, визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просили їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та залучений до участі у справі представник відповідача позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись, зокрема, на те, що відповідач ОСОБА_4 працевлаштована, перебувала в зареєстрованому шлюбі з громадянином України, має постійне місце проживання. Також зазначили, що відповідач ОСОБА_4 зверталась до начальника Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з проханням оформити документи для її законного перебування в Україны, проте замість цього було винесене рішення про її примусове повернення за межі України, при цьому не був залучений перекладач з російської мови та українську мову, яку вона погано розуміє, і їй не було зрозуміло зміст рішення позивача та вона не розуміла строки та порядок його виконання, про що вона повідомляла позивача, вона є юридично необізнаною, думала, що таким чином легалізується її перебування в Україні, таким чином, посадовими особами позивача вона була введена в оману.

Вислухавши учасників справи, зокрема, відповідача, яка надавала пояснення за допомогою перекладача з української мови на російську мову, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За правилами частини сьомої статті 5 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що і громадяни України.

Згідно з ч. 4 ст. 46 КАС України іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Положеннями ч. 1 ст. 9 вищезазначеного Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в редакції на став звернення позивача із даним позовом до суду, встановлено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Згідно до ч. 3 ст. 9 Закону, строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Відповідно до ч. 16 ст. 4 Закону, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно статті 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Азербайджанської Республіки про безвізові поїздки громадян, затвердженою постановою КМУ від 24.10.2002 №1565, громадяни держави однієї Сторони, незалежно від місця їх постійного проживання, можуть в`їжджати, прямувати транзитом, виїжджати та перебувати на території держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування і реєстрації, що діють в цій державі.

Відповідно до п.п. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС. Виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений ст. 4 Закону №3773-VI.

Відповідно до ч. 17 ст. 4 вищевказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону №3773-VI визначено термін «нелегальний мігрант», а саме - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно з частиною 1 статті 26 цього ж Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону, рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону №3773-VI).

Статтею 30 Закону № 3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

З аналізу статей 26 і 30 Закону № 3773-VI вбачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, (1) якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або (2) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення.

Таким чином, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Згідно пункту 1 розділу ІІІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом МВС, АДПС, СБУ від 23.04.2012 №353/271/150 (далі Інструкція №353/271/150), у разі виявлення підстав, передбачених частиною 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», органи ДМС, органи охорони державного кордону та органи СБУ залежно від обставин виявлення/затримання іноземця невідкладно готують позовну заяву до адміністративного суду. За наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАСУ (п.2 розділу ІІІ Інструкції).Позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України передбачені ст. 288 КАС України. Відповідно до положень ст. 288 КАС України, чинних на час звернення позивача із даним позовом до суду, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до приписів ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, громадянка російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортний документ російської федерації, виданий 13.12.2021 року мзс рф терміном дії до 13.12.2031 року, прибула на територію України в 2014 році з метою працевлаштування.

В ДМУ м. Маріуполя Хасанова Діляра в 2015 році отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні.

Згідно інформації облікової картки ОСОБА_2 18.02.2019 року надала заяву до ГУ ДМС у Донецькій області № 145601000 з метою обміну тимчасової посвідки ТР074246 від 03.09.2015 року.

01.03.2019 року посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 було видано ОСОБА_3 у зв`язку з працевлаштуванням, а 24.05.2019 року вищевказану посвідку було скасовано та вилучено.

Після анулювання статусу тимчасового проживання у зв`язку з працевлаштуванням ОСОБА_4 25.05.2019 року о 19 год. 26 хв. залишила територію України, а того ж дня о 21 год. 11 хв. знову в`їхала в Україну та проживала по штампу перетину кордону більше ніж 90 днів протягом 180 днів.

29.05.2019 року між ОСОБА_7 та громадянином України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований шлюб у Соборному районному у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03.07.2020 року, ухваленим у справі за № 953/8396/20, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 розірвано.

В результаті перевірки документів ОСОБА_8 посадовими особами Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області встановлено, що вона перевищила відповідний термін перебування на території України та ухилилась від виїзду з України, із клопотанням щодо продовження терміну перебування на території України не зверталась, таким чином, відповідач порушила правила перебування іноземців на території України та вимоги ч.1, 3 ст.9, ч.1 ст. 16 Закону № 3773-VІ в редакції, чинній на час вчинення спірних правовідносин.

Зважаючи на викладене, 27.06.2022 року посадовими особами Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за порушення правил перебування на території України складено Протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 003490 за ч.1 ст. 203 КУпАП.

Постановою уповноваженої посадової особи Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області серії ПР МДН № 003482 від 27.06.2022 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 1700,00 грн. Як зазначено в постанові, громадянка російської федерації ОСОБА_2 вчинила порушення правил перебування іноземців в Україні, а саме: ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, з 03.03.2020 року до ДМС з приводу продовження терміну перебування не зверталась, місце скоєння правопорушення: АДРЕСА_1 . При розгляды справи додатково встановлено, що ОСОБА_2 прибула в Україну з метою працевлаштування та укладення шлюбу з гр.України. Після закінчення терміну дії тимчасової посвідки до ДМС не зверталась, територію України своєчасно не залишила, що є порушенням правил перебування іноземців.

27.06.2022 року посадовими особами Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято «Рішення №20 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства», яким громадянку російської федерації ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язано покинути територію України у термін до 27.07.2022 року. Як зазначено у Рішенні, ОСОБА_2 прибула в Україну 2014 року через КПП «Бориспіль» по паспорту № НОМЕР_3 , виданому мзс рф 38005 від 13.12.2021 року терміном до 13.12.2031, з метою тимчасового проживання по тимчасовій посвідці у зв`язку з працевлаштуванням. Встановлено, що в період з 03.03.2020 по 27.06.2022 року іноземка мешкала за адресою АДРЕСА_2 по тимчасовій посвідці, термін дії якої закінчився та ухилилась від виїзду з України після закінчення терміну перебування, що є порушенням правил перебування іноземного громадянина в Україні. Вказано, що по даному факту Шевченківським відділом у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відносно ОСОБА_8 складено адміністративний протокол за ст. 203 ч.1 КУпАП серії ПР МДН 003490 від 27.06.2022 року та накладено штраф у розмірі 1700 грн.

З посиланням на ухилення відповідача від виконання вказаного рішення, її нелегальне перебування на території України, наявність підстав вважати, що вона самостійно не залишить територію України і надалі буде ухилятися від виконання рішення про примусове повернення і примусове видворення з України, позивач Шевченківський відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернувся до суду із даним позовом про видворення відповідача.

В обгрунтування позовних вимог позивач у позові, зокрема, посилається на те, що: дії відповідача протягом тривалого часу порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (ухилення від виїзду з України після втрати підстав для перебування в Україні, передбачених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення прийнятого відносно нього); у відповідача відсутні законні підстави для працевлаштування в Україні, а отже у неї відсутні законні джерела отримання фінансового доходу, що унеможливлює придбання транспортних квитків чи інших проїзних документів; відповідач не виконав рішення щодо його примусового повернення, яке прийнято без заборони в`їзду, не зважаючи на надане зобов`язання не пізніше 27.06.2022 року залишити територію України самостійно.

Також, позивач зазначає, що до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС у Дніпропетровській області Хасанова Д. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не зверталась; по облікам ЄІАС УМП «Облік іноземців та біженців» ОСОБА_4 посвідками на тимчасове або постійне проживання ГУ ДМС у Дніпропетровській області не документувалась. Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивач будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів суду не надав. Натомість, відповідачка в суді зазначала, що зверталась до начальника Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області для оформлення документів для її легального перебування на території України.

Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працевлаштована, працює з 22.07.2019 року в ТОВ «ТД Колос 777» на посаді комерційного директора, що підтверджується копією її трудової книжки НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_1 та довідкою від 27.11.2022 року, виданою вказаним товариством.

Крім того, як вбачається із зазначеного «Рішення №20 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства» від 27.06.2022 року, у рядку «Перекладач» стоїть прочерк і не зазначено, що ОСОБА_4 відмовляється від перекладача чи не потребує його послуг. В судовому засіданні відповідач наполягала на тому, при складанні відносно неї 27.06.2022 року протоколу про адміністративне правопорушення, винесення постанови та рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства вона повідомляла начальника Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про необхідність участі перекладача з української мови на російську, вказувала, що вона дуже погано розуміє українську мову, після винесення рішення вона не змогла його зрозуміти у повному обсязі, їй було не зрозуміло строки та порядок його виконання, про що вона повідомляла начальника Шевченківського відділу, де спілкування відбувалось на українській мові, оскільки вона є юридично необізнаною, думала, що таким чином легалізується її перебування в Україні.

Таким чином, судом встановлено, що в матеріалах адміністративної справи відсутнє підтвердження про належне ознайомлення ОСОБА_8 зі змістом зазначеного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, зважаючи на те, що це рішення складено українською мовою, а відповідач не в повному обсязі розуміє українську мову, і вбачається, що при складанні цього рішення був відсутній перекладач з української мови на російську мову, якою він володіє.

Після відкриття судового засідання у даній справі та при встановленні осіб тих, хто прибув в судове засідання, роз`ясненні учасникам справи їхніх прав та обов`язків, головуючим у даній справі було встановлено, що ОСОБА_4 не в повному обсязі розуміє державну (українську) мову, якою здійснюється судочинство у даній справі, і тому її участь в даному судовому засіданні відбувається за допомогою перекладача з української мови та російську, що сприяє її повноцінній участі в судовому засіданні в якості відповідача та користування правами учасника справи, передбаченими КАС України. При цьому відповідачем зазначено, що всі письмові пояснення по справі були складені та написані українською мовою не нею, а її представником, якого судом залучено до участі у справі.

Зважаючи на викладене, судом не встановлено належними та допустимими доказами, що відповідач громадянка рф ОСОБА_4 не була належним чином ознайомлена із вказаним рішенням від 27.06.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства та про те, що до неї доведено зміст даного рішення, в тому числі стосовно того, що вона обізнана про обов`язок покинути територію України в строк до 27.07.2022 року.

Суд зазначає, що право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною. У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980)

За таких підстав, суд вважає, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Таким чином, під час судового розгляду справи встановлено, що відповідач майже не розуміє української мови, тому вона не була обізнана із змістом вказаного рішення в тому обсязі, щоб самостійно розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно неї службовими особами позивача та не могла отримати належне роз`яснення її прав, зокрема, на отримання правової допомоги.

Суд зазначає, що рівень володіння мовою як «елементарний користувач» передбачає можливість розуміти і вживати побутові повсякденні вирази, а також будувати елементарні речення із задоволенням конкретних потреб; може відрекомендувати або представити когось; запитувати і відповідати на запитання про деякі деталі особистого життя, про людей, про речі тощо; може взаємодіяти на простому рівні, якщо співрозмовник говорить вільно і чітко та готовий отримати допомогу; може розуміти ізольовані фрази та широко вживані вирази, необхідні для повсюдного спілкування у сфері особистого життя, сімейного життя, здійснення покупок, місцевої географії, роботи. Може спілкуватися у простих і звичайних ситуаціях, де потрібен простий і прямий обмін відомостями на знайомі та звичні теми; може описати простими мовними засобами вигляд свого оточення, найближче середовище і все, що пов`язане зі сферою безпосередніх потреб.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів забезпечення відповідача перекладачем на російську мову, якою вона вільно володіє, суд вважає, що відповідач при складанні щодо неї протоколу, постанови та рішення не була забезпечена перекладачем на мову, якою вона вільно володіє, а відтак не мала змоги розуміти зміст дій та рішень, що приймалися відносно неї посадовими особами позивача, в тому числі що відносно прийнятого рішення про повернення до країни походження чи до третьої країни та у який строк необхідно виконати це рішення; а також не могла отримати належне роз`яснення її прав, зокрема, на отримання правової допомоги.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позовні вимоги позивача про примусове видворення за межі території України обґрунтовані посиланням на невиконання відповідачем рішення від 27.06.2022 року про примусове повернення з України, прийнятого з порушенням норм і правил щодо забезпечення права іноземця на перекладача, до того ж відсутні докази обізнаності відповідача зі змістом даного рішення.

Враховуючи приписи ст. 3, ч. 1 ст. 8, ст. 21 та ст. 55 Конституції України, встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , про примусове видворення за межі України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 250, 251, 288, 289, 293, 295 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову Шевченківського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , про примусове видворення за межі України - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська впродовж 10 днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.О. Кудрявцева