Справа № 320/5892/23
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2023-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2023 року № 320/5892/23

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправною індивідуальної податкової консультації,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовом до Державної податкової служби України про визнання протиправною індивідуальної податкової консультації, в якій просить:

- визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України від 28.12.2022 №2399/ІПК/99-00-21-03-02-06.

В обґрунтування вимог позивач зазначає непогодження з висновками викладеними податковим органом у податковій консультації.

Зокрема, позивач зауважив, що висновки податкового органу про те, що постачання програмної продукції є операціями з постачання товарів не ґрунтуються та суперечать нормам чинного податкового законодавства України, оскільки роблячи такий висновок, податковий орган проігнорував норми Податкового кодексу України про те, що операція з передачі прав власності на програмну продукцію для цілей ПДА вважається операцією з постачання послуг.

Обґрунтовуючи свою позицію представник позивача зазначив, що комп`ютерна програма є об`єктом інтелектуальної власності, у відповідності до п.16 ч.1 ст.6 Закону України від 01.12.2022 №2811-ІХ «Про авторське право і суміжні права», в той же час, передача прав на об`єкт інтелектуальної власності для цілей ПДВ є постачання послуг, а не товарів, як помилково стверджують уповноважені особи Державної податкової служби України. Постачання програмного забезпечення прямо віднесено нормами Податкового кодексу України до постачання послуг.

Крім того, представник позивача немає конкретного місцезнаходження, тому що це є не матеріальний об`єкт, а віртуальний. Тому визначити місцезнаходження такого «товару», як програмна продукція, на момент його постачання неможливо. Крім того, неможливо визначити момент постачання віртуального (не фізичного) активу. Якщо такий момент чітко не прописаний в Договорі, то у контролюючого органу немає можливості визначити навіть момент постачання, не кажучи вже про місцезнаходження віртуального активу.

Як висновок представник позивача зазначає, що уповноважений орган жодним чином не обґрунтовує на підставі яких норм чинного податкового законодавства України програмна продукція є товаром, а не послугою.

На підставі вказаних вище обставин, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2023 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В заперечення до позову у відзиві представник податкового органу зазначив, що викладені в індивідуальній податковій консультації №2399 висновки щодо оподаткування ПДВ не можуть бути використані позивачем у період його перебування на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, а саме у статусі платника єдиного податку 3 групи із сплатою єдиного податку за ставкою у розмірі 5 відс., оскільки протягом такого періоду ФОП ОСОБА_1 звільняється від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності, зокрема з ПДВ у разі здійснення операцій з постачання товарів, робіт та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Представник податкового органу зазначив, що у бухгалтерському обліку комп`ютерна програма може обліковуватися як нематеріальний актив. При цьому, нематеріальний актив підпадає під поняття «товари» у розумінні норм, визначених п.п.14.1.244 п.14.1 ст.14 розд.I ПК України, а тому оскільки податковий облік ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, то для цілей оподаткування ПДВ згідно з розділом V та підрозділом 2 розд.ХХ ПК України та у розумінні норм, визначених визначено п.п.14.1.244 п.14.1 ст.14 розд.I ПК України, програмна продукція (комп`ютерна програма), яка у бухгалтерському обліку обліковується як нематеріальний актив, розглядається (класифікується) як товар.

А таким чином, на підставі викладеного вище в індивідуальній податковій консультації №2399 і було зроблено висновок, що для цілей оподаткування ПДВ програмна продукція, яка є нематеріальним активом, розглядається як товар.

Щодо тверджень позивача у частині віднесення операцій з постачання програмної продукції (у випадку передачі права власності на таку програмну продукцію) до категорії операцій з постачання послуг представник відповідача зазначив, що операція з постачання програмної продукції разом із передачею права власності на таку програмну продукцію підпадає під операцію з постачання (продажу) товарів, та, відповідно, не може розглядатися як операція з постачання послуг, оскільки під постачанням послуг розуміється, будь-яка операція, що не є постачанням товарів, зокрема операція з надання права на користування або розпоряджання програмною продукцією.

Також, представник податкового органу зауважив, що термін «Експорт (остаточне вивезення)» застосовується при декларуванні і вивезенні за межі митної території України безпосередньо товарів, то використане позивачем формувалювання «експорт програмної продукції» для цілей оподаткування ПДВ можна розглядати лише як експорт товарів та, відповідно, таке формулювання не може відповідати терміну «постачання послуг».

На підставі викладених обставин представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, а також оцінивши наявні в матеріалах належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є платником єдиного податку 3 групи зі ставкою податку у розмірі 5%.

Позивач звернувся до Державної податкової служби України із запитом про надання індивідуальної податкової консультації з питань оподаткування господарської діяльності.

У зверненні від 05.12.2022 було, зокрема, зазначено, що з 01.01.2023 припиняє дію режим звільнення від оподаткування ПДВ для операцій з постачання програмної продукції. ФОП ОСОБА_1 має намір у 2023 році здійснювати операції з постачання програмної продукції. У зверненні позивачем було висловлено позицію, що постачання програмної продукції, як об`єкта права інтелектуальної власності, вважається операцією з постачання послуг, у відповідності до норм ПК України. Постачання послуг є об`єктом оподаткування ПДВ, лише якщо місце постачання таких послуг розташоване на митній території України.

У зв`язку з цим у позивача виникла практична необхідність в отриманні індивідуальної податкової консультації з таких питань:

1) Чи поширюється дія пп. «а» п. 186.3 ст. 186 ПКУ на послуги з постачання програмної продукції, як об`єкта права інтелектуальної власності?

2) Послуги з постачання програмної продукції, як об`єкта права інтелектуальної власності, регулюються п. 186.3 чи п. 186.4 ст. 186 ПК України?

3) Що вважається місцем постачання послуг з передачі права власності на програмну продукцію: місце, в якому отримувач послуг зареєстрований як суб`єкт господарювання, у відповідності до п. 186.3 ст. 186 ПК України, чи місце реєстрації постачальника, згідно п. 186.4 ст. 186 ПК України?

4) Постачання резидентом України програмної продукції на користь нерезидента є об`єктом оподаткування ПДВ з точки зору ст. 186 ПК України?».

За результатами розгляду Звернення від 05.12.2022 позивачу було надано індивідуальну податкову консультацію №2399.

У вказаній індивідуальній податковій консультації податковим органом було викладено наступні висновки:

«Для цілей оподаткування ПДВ програмна продукція розглядається як товар та, відповідно, при здійсненні операцій з постачання програмної продукції (у тому числі передачі права власності на програмну продукцію) місце її постачання необхідно визначати згідно з п.186.1 ст.186 розд.V ПК України.

При цьому норми п.186.2 - 186.4 ст.186 розд.V ПК України, що регулюють визначення місця постачання для послуг, на вказані вище операції не поширюються.

Якщо місце постачання резидентом (платником ПДВ) програмної продукції нерезиденту згідно з пунктом 186.1 статті 186 розділу V ПКУ буде визначено на митній території України, то операція резидента (платника ПДВ) з постачання такої програмної продукції нерезиденту буде об`єктом оподаткування ПДВ та починаючи з 01.01.2023 підлягатиме оподаткуванню ПДВ за ставкою 20 відсотків.»

Тобто, надаючи відповідь на поставлені позивачем питання податковий орган зауважив, що першочергово програмна продукція є товаром та операції резидента (платника ПДВ) з постачання такої програмної продукції нерезиденту буде об`єктом оподаткування ПДВ.

Не погоджуючись з прийнятою податковим органом індивідуальною податковою консультацією, вважаючи висновки викладені у такій індивідуальній податковій консультації протиправними позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює ПК України від 02.12.2010 № 2755-VI, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (далі ПК України).

Відповідно до п.5.1 5.3 ст.5 ПК України поняття, правила та положення, установлені ПК України та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених ст.1 ПК України. У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням ПКУ, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення ПКУ. Інші терміни, що застосовуються у ПКУ і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Пунктом 44.1 ст.44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим п.44.1 ст.44 ПК України.

У відповідності ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (далі - Закон №996) встановлено, що фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В свою чергу, беручи до уваги сутність питань та висновки викладені у індивідуальній податковій консультації, суд звертає увагу, що «комп`ютерна програма» як термін визначено у Законі України «Про авторське право і суміжні права» від 01.12.2022 №2811-IX. Так, під комп`ютерною програмою розуміється набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи в будь-якому іншому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп`ютером (настільним комп`ютером, ноутбуком, смартфоном, ігровою приставкою, смарт-телевізором тощо), які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату, зокрема операційна система, прикладна програма, виражені у вихідному або об`єктному кодах.

Термін «товари» визначено п.п.14.1.244 п.14.1 ст.14 ПК України.

Так, у відповідності до визначеного чинним законодавством визначення під товарами розуміються матеріальні та нематеріальні активи, у тому числі земельні ділянки, земельні частки (паї), а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення.

Термін «нематеріальний актив» визначено у Національному положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи», затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 18.10.1999 №242, зареєстрованому у Міністерстві юстиції України 02.11.1999 за №750/4043 (далі ПСБО 8).

Суд звертає увагу, що під нематеріальним активом розуміється немонетарний актив, який не має матеріальної форми та може бути ідентифікований.

Термін «немонетарні активи» визначено у ПСБО 8. Так, під немонетарними активами розуміються усі активи, крім грошових коштів, їх еквівалентів та дебіторської заборгованості у фіксованій (або визначеній) сумі грошей.

Придбаний або отриманий нематеріальний актив відображається в балансі, якщо існує імовірність одержання майбутніх економічних вигод, пов`язаних з його використанням, та його вартість може бути достовірно визначена (п.6 ПСБО 8).

Придбані (створені) нематеріальні активи зараховуються на баланс підприємства за первісною вартістю (п.10 ПСБО 8).

Бухгалтерський облік нематеріальних активів ведеться щодо кожного об`єкта за групами, визначеними у пункті 5 ПСБО 8, зокрема, за такою групою як авторське право та суміжні з ним права, до якої у тому числі належать і комп`ютерні програми (п.5 ПСБО 8).

З огляду на викладене, у бухгалтерському обліку комп`ютерна програма може обліковуватися як нематеріальний актив.

Нематеріальний актив підпадає під поняття «товари» у розумінні норм, визначених п.п.14.1.244 п.14.1 ст.14 ПК України.

Оскільки податковий облік ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, то для цілей оподаткування ПДВ згідно з розд.V та підрозділом 2 розд.ХХ ПК України та у розумінні норм, визначених визначено п.п.14.1.244 п.14.1 ст.14 ПК України, програмна продукція (комп`ютерна програма), яка у бухгалтерському обліку обліковується як нематеріальний актив, розглядається (класифікується) як товар.

З огляду на приписи викладених вище норм чинного податкового законодавства, суд приходить до висновку про правомірність висновків податкового органу викладених в індивідуальній податковій консультації №2399, що для цілей оподаткування ПДВ програмна продукція, яка є нематеріальним активом, розглядається як товар.

Щодо тверджень позивача у частині віднесення операцій з постачання програмної продукції (у випадку передачі права власності на таку програмну продукцію) до категорії операцій з постачання послуг, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до п.п.14.1.191 п.14.1 ст.14 ПК України визначено термін «постачання товарів». Так, під постачанням товарів розуміється будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

В свою чергу, термін «продаж (реалізація) товарів» визначено п.п.14.1.202 п.14.1 ст.14 ПК України. Так, під продажем (реалізацією) товарів розуміються будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів.

Підпунктом 14.1.185 п.14.1 ст.14 ПК України визначено термін «постачання послуг» та вказано, що під постачанням послуг розуміється будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Термін «продаж» результатів робіт (послуг)» визначено п.п.14.1.203 п.14.1 ст.14 ПК України. Так, під продажем результатів робіт (послуг) розуміються будь-які операції господарського, цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпоряджання товарами, у тому числі нематеріальними активами та іншими об`єктами власності, що не є товарами, за умови компенсації їх вартості, а також операції з безоплатного надання результатів робіт (послуг). Продаж результатів робіт (послуг) включає, зокрема, надання права на користування товарами за договорами оперативного лізингу (оренди), продажу, передачі права відповідно до авторських або ліцензійних договорів, а також інші способи передачі об`єктів авторського права, патентів, знаків для товарів і послуг, інших об`єктів права інтелектуальної, у тому числі промислової власності.

Суд звертає увагу, що у Зверненні від 05.12.2022 було зазначено, що постачання програмної продукції здійснюється разом із передачею права власності на таку програмну продукцію.

Отже, з огляду на вказані вище норми чинного податкового законодавства, суд погоджується з висновками податкового органу, що операція з постачання програмної продукції разом із передачею права власності на таку програмну продукцію підпадає під операцію з постачання (продажу) товарів, та, відповідно, не може розглядатися як операція з постачання послуг, оскільки під постачанням послуг розуміється, будь-яка операція, що не є постачанням товарів, зокрема операція з надання права на користування або розпоряджання програмною продукцією.

В контексті вказаного, суд приходить до висновку про безпідставність посилань позивача на норми, визначені п.п.14.1.203 п.14.1 ст.14 ПК України, з метою віднесення операцій з постачання програмної продукції разом із передачею права власності на таку програмну продукцію до операцій з постачання послуг (продажу послуг), оскільки згідно із нормами вказаного підпункту ПК України під постачанням послуг (продажем послуг) розуміється надання права на користування або розпоряджання товарами, а не передача безпосередньо права власності на товари.

Посилання позивача у частині використання ДПС при підготовці та наданні індивідуальної податкової консультації №2399 виключно поняття «товари» та ігнорування таких понять як «постачання товарів» і «постачання послуг» для цілей визначення об`єкта оподаткування ПДВ, з огляду на те, що податковим органом в індивідуальній податковій консультації №2399 чітко зазначено, що згідно з п.п.«а» і «б» п.185.1 ст.185 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників ПДВ з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 ПК України, та жодним чином не згадується, що об`єктом оподаткування ПДВ є безпосередньо товари.

Крім того, у відповіді на питання 4 податковим органом було вказано, що якщо місце постачання резидентом (платником ПДВ) програмної продукції нерезиденту згідно з п.186.1 ст.186 ПК України буде визначено на митній території України, то операція резидента (платника ПДВ) з постачання такої програмної продукції нерезиденту буде об`єктом оподаткування ПДВ та починаючи з 01.01.2023 підлягатиме оподаткуванню ПДВ за ставкою 20 відсотків.

Також, в контексті викладеного вище, суд зазначає, що визначення об`єкта оподаткування ПДВ при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг прямо залежить від встановлення місця постачання таких товарів/послуг.

Так, для цілей оподаткування ПДВ:

- місце постачання товарів визначається за правилами, встановленими п.186.1 ст.186 ПК України;

- місце постачання послуг визначається за правилами, встановленими п.186.2 - 186.4 ст.186 ПК України.

Таким чином, в даному випадку суд погоджується з висновками податкового органу, що місце постачання товарів (у тому числі програмної продукції) та місце постачання послуг визначається за різними правилами і ознаками (критеріями) та, відповідно, безпосередньо впливає на порядок оподаткування ПДВ операцій з постачання таких товарів (у тому числі програмної продукції)/послуг.

Посилання позивача у частині відповідності використаного формувалювання «експорт програмної продукції» терміну «постачання послуг», з огляду на норми, визначені п.п.14.1.211, 14.1.185 і 14.1.203 п.14.1 ст.14 ПК України та ч.1 ст.82 Митного кодексу України, суд вважає безпідставним, оскільки використане позивачем формувалювання «експорт програмної продукції» для цілей оподаткування ПДВ можна розглядати лише як експорт товарів та, відповідно, таке формулювання не може відповідати терміну «постачання послуг».

Таким чином, висновки спірної індивідуальної податкової консультації є обґрунтованими та жодним чином не протирічать положенням чинного законодавства України.

Крім того, виходячи з аналізу матеріалів справи та враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.52.1 ст.52 ПК України встановлено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Податкова консультація являє собою здійснене податковим органом, у відповідь на звернення платника (платників) податків тлумачення певної норми закону, яка регулює порядок стягнення, адміністрування, нарахування або сплати податків і зборів та породжує звільнення платника від податкової відповідальності у разі її застосування.

Для визнання недійсною податкової консультації Податковий кодекс України чітко визначає підставу - суперечність такої консультації нормам або змісту відповідного податку чи збору.

При цьому, надаючи податкову консультацію, податковий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення конкретному платнику податків застосування конкретної норми закону, тому податкові консультації не мають сили нормативно-правового акта та не можуть вступати в конкуренцію з іншими рішеннями (нормативно-правовими актами чи правовими актами індивідуальної дії) суб`єкта владних повноважень, оскільки за юридичною природою є відмінними від останніх.

Податкова консультація (допомога контролюючого органу) надається платнику податків для правильного застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності, має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надана така консультація.

Таким чином, висновки спірної індивідуальної податкової консультації є обґрунтованими та жодним чином не протирічать положенням чинного законодавства України.

При цьому, не виправдання прийнятою ДПС України спірною індивідуальної податкової накладної сподівань та очікування позивача з приводу порушених питань не є підставою для визнання такої консультації протиправною.

Крім того, ДПС звертає увагу суду, що в контексті положень ст.14 та 52 ПК України податкові консультації не мають сили нормативно-правового акту, а тому не можуть вступати в конкуренцію з іншими рішеннями (нормативно-правовими актами чи правовими актами індивідуальної дії) суб`єкта владних повноважень, оскільки за юридичною природою є відмінними від останніх.

Така форма оприлюднення офіційного розуміння окремих положень законодавства, що регулює податкові правовідносини, не породжує для відповідних суб`єктів настання будь-яких юридичних наслідків, не впливає на їхні права та обов`язки, а також, не є обов`язковою для виконання.

Необхідною ознакою податкової консультації, як предмета оспорювання в судовому порядку, є її відповідність визначенню рішення (акта) суб`єкта владних повноважень в розумінні КАС України, зокрема, породження юридичних наслідків для кола суб`єктів, яким це рішення адресовано.

Втім, матеріали справи не містять доказів та обґрунтувань позивача щодо порушень спірною індивідуальної податкової накладної його прав та законних інтересів, у тому числі й у практичному її застосуванні.

Крім того, у позовній заяві позивач зазначив, що звернувся до ДПС із зверненням від 05.12.2022 у зв`язку із відповідними обставинами, зокрема наміром здійснювати у 2023 році «експорт програмної продукції».

Втім, виходячи з аналізу змісту звернення позивача від 05.12.2022 вбачається, що така заява не містить інформації, що позивач мав намір здійснювати безпосередньо «експорт програмної продукції», а отже питання «експорту програмної продукції» не могло бути предметом розгляду у рамках надання спірної індивідуальної податкової консультації.

Також, виходячи зі спірних правовідносин суд звертає увагу, що у позовній заяві позивач вказав, що є платником єдиного податку 3 групи із сплатою єдиного податку за ставкою у розмірі 5 відсотків. В той же час, зміст звернення від 05.12.2022 не містить інформації, що позивач є платником єдиного податку 3 групи із сплатою єдиного податку за ставкою у розмірі 5 відсотків.

В контексті вказаного слід звернути увагу, що згідно з п.297.1 ст.297 ПК України платники єдиного податку 3 групи із сплатою такого податку за ставкою у розмірі 5 відсотків звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності, зокрема з ПДВ у разі здійснення операцій з постачання товарів, робіт та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Таким чином, з огляду на викладене вище в сукупності суд приходить до висновку, що викладені в спірній індивідуальній податковій консультації висновки щодо оподаткування ПДВ не можуть бути використані позивачем у період його перебування на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, а саме у статусі платника єдиного податку 3 групи із сплатою єдиного податку за ставкою у розмірі 5 відсотків, оскільки протягом такого періоду позивач звільняється від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності, зокрема з ПДВ у разі здійснення операцій з постачання товарів, робіт та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, що свідчить про відсутність порушеного права позивача спірною індивідуальною податковою консультацією.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №910/3372/19, предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем і суд не може виходити за межі відповідних вимог.

На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Такі правові висновки є викладені у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №908/2637/20, від 29.09.2021 у справі №910/17079/19, від 16.09.2021 у справі №922/3059/16, від 26.01.2021 у справі №923/722/19, від 29.10.2020 у справі №917/814/16, від 29.01.2020 у справі №904/5265/18, від 28.01.2020 у справі №912/653/19, від 06.11.2019 у справі №909/51/19, від 25.06.2019 у справі №5023/5836/12, від 19.06.2019 у справі №910/19581/16, від 05.06.2019 у справі №909/452/18, від 18.03.2019 у справі №908/1165/17, від 06.12.2018 у справі №902/1592/15.

При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 24.12.2019 у справі №902/377/19.

В свою чергу, суд зауважує, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №910/1972/17, від 23.05.2019 у справі №920/301/18, від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно з ч.1 ст.9, ст.72, ч.1, 2, 5 ст.77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.