Справа № 460/17542/21
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2023-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 липня 2023 року м. Рівне №460/17542/21
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Щербакова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом

Головного управління ДПС у Рівненській області

доОСОБА_1
про стягнення податкового боргу,
В С Т А Н О В И В:

Головне управління ДПС у Рівненській області (далі по тексту позивач) звернулося до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту відповідач) з позовом про стягнення податкового боргу в сумі 111903,31грн. з платежу орендна плата з фізичних осіб (18010900), зобов`язання з яких було нараховано за податковими повідомленнями-рішеннями №449-1305 від 07.07.2017, №448-1305 від 07.07.2017, №-1716 від 30.06.2018, №-1716 від 30.06.2018, №-1716 від 30.06.2019, №-1716 від 30.06.2019, №41326-5005-1716 від 15.04.2020 та №41327-5005-17716 від 15.04.2020. Просить задовольнити позов у повному обсязі.

Заявою від 28.01.2023 позивачем було уточнено позовні вимоги у зв`язку із допущеною помилкою у прохальній частині позовної заяви та визначено, що до стягнення з відповідача по вищевказаним податковим повідомленням-рішенням підлягає борг в сумі 87475,64грн.

Відповідачем відзив у встановлений судом строк подано не було.

Ухвалою суду від 19.07.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, а також вирішено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Повідомлення відповідача про відкриття провадження у даній справі здійснено в порядку, визначеному статтею 130 КАС України, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України у зв`язку із тим, що за змістом інформації про місце проживання (перебування) відповідача, наданої органами ДМС на запити суду від 28.12.2021, 01.03.2022 на території Рівненської області ОСОБА_1 , зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться і за даними ДМС України місце проживання ОСОБА_1 не встановлено.

06.03.2023 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №449-1305 від 07.07.2017, №448-1305 від 07.07.2017, №-1716 від 30.06.2018, №-1716 від 30.06.2018, №-1716 від 30.06.2019, №-1716 від 30.06.2019, №41326-5005-1716 від 15.04.2020 та №41327-5005-17716 від 15.04.2020.

06.03.2023 позивачем подано заяву про відкликання зустрічної позовної заяви.

Ухвалою суду від 09.03.2023 зустрічну позовну заяву і додані до неї документи повернуто позивачу.

04.07.2023 на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідача з клопотанням про долучення до матеріалів справи доказів.

Оскільки, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, то відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву та матеріали справи, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України (далі у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками плати за землю є платники земельного податку (пп. 269.1.1.) та платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди (пп. 269.1.2.).

Пунктом 270.1 статті 270 Податкового кодексу України визначено, що об`єктами оподаткування платою за землю є об`єкти оподаткування земельним податком (пп. 270.1.1.) та об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди (п.270.1.2.).

Таким чином, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України).

Питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права власності, господарського відання, оперативного управління на об`єкт нерухомого майна (крім багатоквартирного будинку), об`єкт незавершеного будівництва, спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, що розміщені на ній, регулюються положеннями статей 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році (пункт 287.1 статті 287 Податкового кодексу України).

Згідно з п.286.5 ст. 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, разом із детальним розрахунком суми податку, який, зокрема, але не виключно, має містити кадастровий номер та площу земельної ділянки, розмір ставки податку та розмір пільги зі сплати податку.

Відповідно до п.286.6 ст. 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

При цьому, умовами п.288.1 ст. 288 Податкового кодексу України визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Приписами п.288.5 ст. 288 Податкового кодексу України встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:

288.5.1. не може бути меншою за розмір земельного податку:

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області;

288.5.2. не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

288.5.3. не може перевищувати граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.

Відповідно до пп.58.1.1 п.58.1 ст.58 Податкового кодексу України у податковому повідомленні-рішенні зазначається або додається до нього детальний розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних фінансових санкцій.

Аналіз наведених норм чинного, на час прийняття податкових повідомлень-рішень №449-1305 від 07.07.2017, №448-1305 від 07.07.2017, №-1716 від 30.06.2018, №-1716 від 30.06.2018, №-1716 від 30.06.2019, №-1716 від 30.06.2019, №41326-5005-1716 від 15.04.2020 та №41327-5005-17716 від 15.04.2020, податкового законодавства дає підстави для висновку про те, що базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди.

Водночас, плата за землю нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності, або пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Як встановлено судом у даній справі податковими повідомленнями-рішеннями №449-1305 від 07.07.2017, №448-1305 від 07.07.2017, №-1716 від 30.06.2018, №-1716 від 30.06.2018, №-1716 від 30.06.2019, №-1716 від 30.06.2019, №41326-5005-1716 від 15.04.2020 та №41327-5005-17716 від 15.04.2020 відповідачу визначено податкові зобов`язання з платежу орендна плата з фізичних осіб (18010900) в загальному розмірі 87475,64грн.

Нарахування вказаних податкових зобов`язань обумовлено тим, що 22.08.2014 між Рівненською міською радою (орендодавець) та співвласниками будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (орендарі) укладено договір оренди землі, що знаходиться під зазначеним об`єктом нерухомого майна.

В період з 21.09.2012 по 25.05.2016 ОСОБА_1 був власником 1/3 будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

25.05.2016 рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/3078/15-ц право власності на 1/2 від 1/3 частки кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_4 . На підставі вказаного рішення суду за ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на 1/6 частки кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною 4 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника), до набувача одночасно переходить відповідно право оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, крім випадків, визначених частиною шостою цієї статті. Волевиявлення орендодавця (власника) земельної ділянки, відчужувача (попереднього власника), набувача такого об`єкта та внесення змін до договору оренди землі, емфітевзису, суперфіцію із зазначенням нового орендаря (користувача) земельної ділянки не вимагається.

З вказаної норми слідує, що з 25.05.2016 у відповідача припинилося право орендного користування на частину земельної ділянки, яка припадає на 1/6 частки кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , і воно виникло у нового власника - ОСОБА_4 .

Верховним Судом неодноразово наголошувалося на правовому висновку, що незважаючи на те, що особа не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під належними їй на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати плати за землю виникає у такої особи з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (постанови від 19.06.2018 у справі №826/8009/16, від 16.06.2020 у справі №826/11166/16, від 20.02.2023 у справі №815/3972/16).

Водночас суд зазначає, що з податкових повідомлень-рішень №449-1305 від 07.07.2017, №448-1305 від 07.07.2017, №-1716 від 30.06.2018, №-1716 від 30.06.2018, №-1716 від 30.06.2019, №-1716 від 30.06.2019, №41326-5005-1716 від 15.04.2020 та №41327-5005-17716 від 15.04.2020 вбачається, що податковим органом не було враховано припинення права власності відповідача на 1/2 від 1/3 частки кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та виникнення його у іншої особи, в якої відповідно з 25.05.2016 виникло як право приватної власності на об`єкт нерухомого майна, так і право орендного користування земельною ділянкою у відповідній частині, що свідчить про не врахування контролюючим органом вимог п.286.6 ст. 286 Податкового кодексу України та визначення орендної плати за землю у повному обсязі лише відповідачу, без урахування іншого співвласника об`єкта нерухомого майна.

Отже, розмір грошового зобов`язання, яке визначене відповідачу у вказаних податкових повідомленнях-рішеннях визначено з порушенням вимог Податкового кодексу України, а саме без урахування складу власників об`єкта нерухомого майна та землекористувачів земельної ділянки, що знаходиться під вказаним об`єктом нерухомості.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, була ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) та у справі «Щокін проти України»).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. The Czech Republic). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивачем до суду не надано належних та достатніх доказів на підтвердження правомірності рішень на підставі яких він вимагає стягнути борг з орендної плати за землю, а відтак доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача.

Перевіряючи правильність розрахунку податкового зобов`язання з орендної плати, нарахованого податковим органом відповідачу, суд зазначає, що позивачем іншому співвласнику нерухомого майна, розташованому на такій земельній ділянці, податкове зобов`язання з плати за землю не нараховано.

Таким чином, податковим органом не дотримано вимоги п. 286.6 ст. 286 ПК України, яким визначено правила нарахування плати за землю, на якій розташовано об`єкт нерухомості, що перебуває у спільній власності кількох осіб.

Відтак, суд вважає, що податковим органом не правильно та без дотримання вимог п. 286.6 ст. 286 ПК України здійснено нарахування позивачу податкових зобов`язань, що свідчить про їх протиправність.

Отже, відсутні і законні підстави для стягнення з відповідача податкового боргу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог позивача щодо стягнення податкового боргу.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач: Головне управління ДПС у Рівненській області (вул. Відінська, буд. 12,м. Рівне,Рівненська область,33023, )

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Повний текст рішення складений 05 липня 2023 року.

Суддя В.В. Щербаков