Справа № 480/1964/22
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2023-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 р. Справа № 480/1964/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С., Русанової В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2022, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, по справі № 480/1964/22

за позовом ОСОБА_1

до Сумської митниці ДФС

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Сумської митниці ДФС (далі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 року № 70 "Про затвердження Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток" за період з 2020 року по 2021 рік у загальній кількості 7 календарних днів;

- стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 року № 70 "Про затвердження Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток", за період з 2020 року по 2021 рік у загальній кількості 7 календарних днів;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у розмірі 442.88 грн. за кожен день затримки.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у Порядку № 270, яким регулюється надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, у п. 11 чітко зазначено періоди, за час перебування в яких додаткова відпустка за стаж держслужби не надається, проте, періоду проходження військової служби не зазначено.

Отже, законом не встановлено обмежень щодо отримання державним службовцем, який проходить військову службу додаткової відпустки за стаж держслужби.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що з 29.10.2012 ОСОБА_1 працює в органах державної митної служби.

Позивач відповідно до Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах. України на посадах осіб рядового складу від 24.09.2019 та Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу від 20.08.2020 проходить військову службу в Збройних силах України протягом строку дії Контракту до 20.08.2025.

На момент укладання Контракту в 2019 році позивач працював на посаді старшого державного інспектора відділу чергових Сумської митниці ДФС.

Згідно наказу Сумської митниці ДФС від 24.09.2019 № 533-о ОСОБА_1 був увільнений від виконання своїх посадових обов`язків на період проходження ним військової служби у Збройних Силах України за контрактом на посадах осіб рядового складу з 24.09.2019 до закінчення дії контракту або до дня фактичного звільнення з військової служби із збереженням на цей час посади та середньої заробітної плати.

У зв`язку з реорганізацією Сумської митниці ДФС, яка з 11.02.2022 як юридична особа - припинена, позивача за його заявою від 10.12.2021, відповідно до наказу Сумської митниці від 14.12.2021 № 217-о "Про призначення працівника" було призначено у порядку переведення з Сумської митниці ДФС з 14 грудня 2021 на посаду старшого державного інспектора відділу митного оформлення "Велика Писарівка" митного поста Велика Писарівка Сумської митниці з укладенням контракту на проходження державної служби.

Відповідно до наказу Сумської митниці від 14.12.2021 № 221-о "Про увільнення від роботи на час проходження військової служби за контрактом" ОСОБА_1 увільнено від виконання посадових обов`язків за займаною посадою на час проходження військової служби у Збройних Силах України за контрактом на посадах осіб офіцерського складу з 14.12.2021 до 20.08.2025 із збереженням посади та середньої заробітної плати.

На даний час позивач проходить військову службу у Збройних Силах України за контрактом.

На думку позивача, йому повинні бути надані додаткові відпустки починаючи з 29.10.2017. Кількість календарних днів додаткової оплачуваної відпустки, які мали бути надані позивачу складає: 29.10.2019 по 29.10.2020 - 3 дні, 29.10.2020 по 29.10.2021 - 4 дні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в періоди з 29.10.2019 по 29.10.2020 та з 29.10.2020 по 29.10.2021, за які позивач просить виплатити грошову компенсацію, фактично ОСОБА_1 на роботі не перебував та своїх службових обов`язків не виконував, а тому він не має права на додаткову відпустку за стаж, який виповнився у ці роки, оскільки жодного дня не виконував своїх посадових обов`язків.

Колегія суддів з вищевказаними висновками суду першої інстанції не погоджується та вважає доводи апеляційної скарги частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України (в редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин, також і надалі) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Щодо компенсації за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби.

Відповідно до ч. 1ст. 58 Закону України «Про державну службу» за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 270.

Відповідно до п.п. 3, 4 Порядку № 270 додаткова відпустка конкретної тривалості надається державним службовцям після досягнення відповідного стажу державної служби. Додаткова відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток.

Згідно абз. 2 п. 9 Порядку № 270 під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки.

Пунктом 11 Порядку № 270 визначено, що додаткова відпустка не надається державному службовцю за час перебування:

у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

у відпустках без збереження заробітної плати:

у разі, коли дитина потребує домашнього догляду (тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше ніж до досягнення дитиною шестирічного віку);

у разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку;

у разі, коли дитині встановлено категорію дитина з інвалідністю підгрупи А (до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку).

Додаткова відпустка не надається державному службовцю за час навчання у навчальному закладі, установі, організації незалежно від форми власності, що має право надавати освітні послуги, зокрема за кордоном, для підвищення рівня професійної компетентності з відривом від виробництва.

Відповідно до пп. 7 абз. 2 п. 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229, до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Сторонами у справі не заперечується, що стаж державної служби позивача становить більше 10 років, що надає позивачу право на додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби.

Проте відповідач вважає, що оскільки з 2019 року позивач проходить військову службу, права на додаткову оплачувану відпустку у спірний період з 2020 по 2021 позивач не набув.

Однак, з аналізу змісту наведеного Порядку № 270, випливає, що призначення додаткової відпустки державному службовцю відбувається після досягнення відповідного стажу державної служби в повному обсязі. А така відпустка нараховується без врахування пропорційно відпрацьованого часу.

В свою чергу час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання зараховується до стажу державної служби зараховуються (пп. 7 абз. 2 п. 4 Порядку № 229).

Враховуючи, що відлік стажу державної служби позивача розпочався 29.10.2012, то кожного року у позивача виникало право на відповідну кількість днів оплачуваної додаткової відпустки.

При цьому системний аналіз Порядків № 270 та № 229 дає підстави дійти висновку, що позивач має право на додаткову відпустку за відповідний стаж державної служби, оскільки чинним законодавством встановлено вичерпний перелік обставин, за яких така відпустка не надається, а перебування на військовій службі до нього не відноситься.

Відтак, при звільненні позивачу мала бути здійснена відповідна компенсації невикористаної додаткової відпустки, тривалістю 7 календарних днів.

Тому колегія суддів відхиляє доводи відзиву на апеляційну скаргу в цій частині та погоджується з доводами позивача, викладеними у апеляційній скарзі.

Щодо компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень ст. 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21, від 20.02.2023 у справі № 240/9022/20, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а та інш.

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівнику при звільненні вихідної допомоги чи компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, до належної працівнику заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, стягнення судом першої інстанції компенсації за затримку розрахунку при звільненні з розрахунку середньої заробітної плати позивача за день у розмірі 442,88 грн., за весь період затримки по день ухвалення судового рішення не відповідає приписам чинного законодавства та правовим позиціям Верховного Суду.

Колегія суддів також звертає увагу, що в частині компенсації невикористаних днів додаткової відпустки, позивач обрав спосіб захисту його прав шляхом зобов`язання відповідача нарахувати відповідну суму компенсації.

При цьому аналіз правового регулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно й розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що таке тлумачення цієї норми права відповідає висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа № 480/3105/19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі № 160/13220/19 зауважив, що за правилами вказаних вище нормативних актів невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням. Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Однак, за обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем відповідач ще не провів, остаточну суму належну позивачу при звільненні не визначив, оскільки позивачу наразі не перерахована та не виплачена спірна грошова компенсація, що позбавляє суд врахувати критерії оцінки розміру відшкодування, зокрема розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум.

А відтак, колегія суддів уважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення наразі належить відмовити, тому вимоги апеляційної скарги в цій частині не підлягають задоволенню.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 11.02.2021 по справі № 160/13220/19.

За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 по справі № 480/1964/22 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Сумської митниці ДФС, , щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 року № 70 "Про затвердження Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток" за період з 2020 року по 2021 рік у загальній кількості 7 календарних днів.

Стягнути з Сумської митниці ДФС, , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 року № 70 "Про затвердження Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток", за період з 2020 року по 2021 рік у загальній кількості 7 календарних днів.

В задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова В.Б. Русанова