Справа № 260/114/23
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2023-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2023 рокум. Ужгород№ 260/114/23

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Маєцької Н.Д.

при секретарі судового засідання Кустрьо В.М.

за участю:

представника позивача Дрюченко О.С.,

представника відповідача Ленько А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання протиправними та скасування розпоряджень, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 26 червня 2023 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено 06 липня 2023 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, в якій просить: 1) Визнати протиправнимта скасувати розпорядження Ужгородського міського голови від 05.12.202|2 року №446/к/тр Про звільнення ОСОБА_2 ; 2) Визнати протиправним та скасувати Розпорядження Ужгородського міського голови від 08Л2.202І року №451/к/тр Про зміни до розпорядження міського голови від 05.12.2022 року №446/к/тр; 3) Поновити ОСОБА_1 на посаді радника міського голови з 08.12.2022 року; 4) Стягнути з Виконавчого комітету Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; 5) Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді радника міського голови та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць; 6) Стягнути з Виконавчого комітету Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 000,00 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач призначений на посаду радника міського голови з 02 березня 2017 року. Рішенням сесії Ужгородської міської ради № 920 від 29.09.2022 року «Про зміни до організаційно-штатної структури апарату ради та її виконавчих органів особливого періоду» внесено зміни до організаційно-штатної структури апарату ради та її виконавчих органів особливого періоду, а саме скорочено посаду радника міського голови одна одиниця. На виконання зазначеного рішення сесії прийнято розпорядження Ужгородського міського голови № 367/к/тр від 30 вересня 2022 року «Про виконання рішення сесії міської ради від 29.09.2022 року № 920», яким виведено посаду радника міського голови (одна одиниця), у зв`язку із скороченням. 05 жовтня 2022 року позивача ознайомлено із попередженням від 30 вересня 2022 року за № 05-14/53, згідно якого позивача повідомлено про можливе наступне вивільнення та запропоновано посаду головного спеціаліста відділу субсидій управління соціальних допомог департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради. Від вказаної посади позивач відмовився, однак просив запропонувати йому іншу вакантну посаду. Однак, жодної іншої посади з 05.10.2022 року по 08.12.2022 року позивачу запропоновано не було. 08 грудня 2022 року позивача звільнено з посади радника міського голови з 08 грудня 2022 року, у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що відповідач не запропонував йому всі наявні вакантні посади, які були вільні до моменту його звільнення, та не перевірив чи відповідали ці посади кваліфікації, спеціальності позивача.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що 30 вересня 2022 року № 05-14/53 позивачу надано попередження про можливе наступне вивільнення та запропоновано посаду головного спеціаліста відділу субсидій управління соціальних допомог Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, однак позивач відмовився від запропонованої посади. Враховуючи відмову від запропонованої посади позивача звільнено з посади радника міського голови. Відповідач зазначає, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, що відповідачем і було виконано. У зв`язку з чим, вважає, що оскаржені розпорядження про звільнення позивача прийняті правомірно та відповідно до норм чинного законодавства України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви, просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що розпорядженням міського голови від 28 лютого 2017 року № 28-р «Про призначення ОСОБА_1 » призначено позивача на посаду радника міського голови з 02 березня 2017 року із присвоєнням йому 13 рангу посадової особи місцевого самоврядування.

Рішенням Ужгородської міської ради від 29 вересня 2022 року № 920 «Про зміни до організаційно-штатної структури апарату ради та її виконавчих органів особливого періоду» внесено зміни до організаційно-штатної структури апарату ради та її виконавчих органів особливого періоду, затвердженої рішенням міської ради від 14 березня 2022 року № 669, та скорочено посаду радника міського голови 1 одиницю.

Розпорядженням Ужгородського міського голови від 30 вересня 2022 року № 367/п/тр «Про виконання рішення сесії міської ради від 29 вересня 2022 року № 920» внесено з 03 жовтня 2022 року зміни до переліку посад апарату міської ради та її виконавчих органів, затвердженого розпорядженням міського голови від 18 лютого 2022 року № 32-р «Про затвердження переліку посад апарату міської ради та її виконавчих органів», а саме виведено посаду радника міського голови (1 одиниця), у зв`язку із скороченням.

05 жовтня 2022 року позивача ознайомлено із попередженням від 30 вересня 2022 року № 05-14/53 про можливе наступне вивільнення та запропоновано посаду головного спеціаліста відділу субсидій управління соціальних допомог департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, від якої позивач відмовився.

Розпорядженням Ужгородського міського голови від 05 грудня 2022 року № 446/п/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади радника міського голови з 05 грудня 2022 року, у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Розпорядженням Ужгородського міського голови від 08 грудня 2022 року № 451/к/тр «Про зміни до розпорядження міського голови від 05.12.2022 року № 446/к/тр», у зв`язку з продовженням листка непрацездатності позивача внаслідок захворювання, внесено зміни до розпорядження міського голови від 05 грудня 2022 року № 466/к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », виклавши його в такій редакції: «звільнити ОСОБА_1 з посади радника міського голови з 08 грудня 2022, у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України».

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року №2493-ІІІ (далі - Закон №2493-ІІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до ст.2 Закону №2493-ІІІ посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Згідно з ст. 3 Закону № 2493-ІІІ посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Відповідно до ч. 1. ст. 7 Закону № 2493-ІІІ правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України.

У відповідності до ч. 4 ст. 10 Закону № 2493-ІІІ голови районних, районних у містах, обласних рад, Київський та Севастопольський міський голова та міські голови (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) мають право самостійно (без конкурсу) добирати та приймати на службу своїх помічників, радників (патронатну службу).

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону №2493-ІІІ служба в органах місцевого самоврядування припиняється в тому числі і на загальних підставах, передбачених КЗпП України.

Відповідно до Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» дія Закону України "Про державну службу" поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

Частиною другою ст. 92 Закону України «Про державну службу» визначено, що працівник патронатної служби призначається на посаду на строк повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений.

За нормами частини третьої ст. 92 Закону України «Про державну службу» трудові відносини з працівником патронатної служби припиняються в день припинення повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений.

На працівників патронатної служби поширюється дія законодавства про працю, крім статей 39-1, 41-43-1, 49-2 Кодексу законів про працю України (ч. 4 ст. 92 Закону України Про державну службу»).

Таким чином, на позивача поширюється дія законодавства про працю в частині статті 40 Кодексу законів про працю України.

Так, з оскарженого наказу про звільнення позивача вбачається, що він звільнений з посади радника міського голови у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КзПП України.

Відтак, звільнення позивача відбулося на загальних підставах, визначених КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За змістом частин другої та третьої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до вимог частин 1-3 статті 49-2КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, виходячи з нормативного тлумачення статті 40, частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України, роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Відтак, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю (з огляду на вищевикладені норми рівнозначну посаду), чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.09.2021 у справі № 306/2434/18 та від 26 січня 2023 року в справі № 280/726/20.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вже встановлено судом, відповідач відповідно до статті 49-2 КЗпП України попередив позивача про можливе наступне вивільнення та запропонував йому посаду головного спеціаліста відділу субсидій управління соціальних допомог департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, від якої позивач відмовився, що підтверджується попередженням від 30 вересня 2022 року № 05-14/53.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що на запит представника позивача Виконавчий комітет Ужгородської міської ради надав інформацію щодо наявних вакансій станом на 30.09.2022 року та станом на 05.10.2022 року (а.с. 24-26).

Однак, належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАСУ доказів, що позивачу були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися протягом цього періоду та які існували на день звільнення не нижче посади, яку займав позивач, а також того, що відповідач не мав можливості перевести позивача за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, відповідачем не надано, а судом під час розгляду справи не здобуто.

Крім того, судом встановлено та підтверджується листом Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 03 січня 2023 року № 4680/03-17, що з 16 листопада 2022 року на посаду радника міського голови призначено Мещерякова В.В.

В той же час, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що позивач не мав фахових навичок та знань для призначення на посаду радника міського голови, з огляду на те, що його посадовою інструкцією було передбачено інше коло завдань, оскільки доказів здійснення порівняльного аналізу кваліфікації та продуктивності працівників відповідачем суду не надано.

Гарантії забезпечення права громадян на працю закріплені в статті 5-1 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що відповідачем при звільненні позивача згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не дотримано вимог щодо забезпечення відповідачем гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його звільнення. У свою чергу, звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відтак, суд приходить висновку, що розпорядження Ужгородського міського голови від 05 грудня 2022 року № 446/к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на вищенаведене також підлягає скасуванню розпорядження Ужгородського міського голови від 08 грудня 2022 року № 451/к/тр «Про зміни до розпорядження міського голови від 05.12.2022 року № 446/к/тр», оскільки таке є похідним від розпорядження про звільнення позивача від 05 грудня 2022 року, яке визнане судом протиправним.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд зауважує, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а, отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Аналізуючи наведені норми, суд зазначає, що у разі встановлення незаконного звільнення, суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.01.21 № 804/958/16.

Як вбачається із розпорядження Ужгородського міського голови від 08 грудня 2022 року № 451/к/тр «Про зміни до розпорядження міського голови від 05.12.2022 року № 446/к/тр» позивача звільнено з посади радника міського голови з 08 грудня 2022 року.

Таким чином, з урахуванням вимог статті 235 Кодексу законів про працю України, позивач підлягає поновленню на посаді радника міського голови.

Щодо дати, з якої необхідно поновити позивача, то суд вважає за необхідне вказати наступне.

Пунктом 2.27. Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, прямо вказує, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Як вже зазначалося судом, позивача звільнено з посади радника міського голови з 08 грудня 2022 року, відтак дата звільнення 08 грудня 2022 року вважається останнім робочим днем позивача.

Таким чином, з 09 грудня 2022 року у позивача почався вимушений прогул. Таким чином суд вважає, що необхідно поновити позивача саме з 09 грудня 2022 року, оскільки позивач вважається таким, що 08 грудня 2022 року був на роботі.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, у значенні статті 235 КЗпП України вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором, тобто період з дня наступного за днем звільнення (незаконного переведення на іншу роботу) по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 08 грудня 2022 року №460/2014/19.

Таким чином, часом вимушеного прогулу позивача є період з 09 грудня 2022 року по 26 червня 2023 року та становить 141 робочий день.

Умови обчислення середньої заробітної плати визначаються Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі Порядок № 100) та згідно пункту "з" статті 1 Порядку № 100 цей Порядок застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Пунктом 2 абзацом 3 Порядку № 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати, передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 8 абзацу 1 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із пунктом 6 абзацом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року за № 13, при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 22 травня 2023 року № 06-12/202 середня заробітна плата позивача за останні два календарні місяці (жовтень-листопад 2022 року) складала 15068,00 грн., середньоденна заробітна плата складала 793,05 грн.

Отже, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 111820,05 грн. (793,05 грн. х 141 день).

Відповідно до пункту 2 та 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць у розмірі 15068,00 грн. підлягає негайному виконанню.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. суд зазначає, що відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Верховний Суд у постанові від 15.04.2020 у справі №815/63/18 зазначив, що розглядаючи вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суди повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння особі моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі особа оцінює заподіяну їй шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Своєю чергою, позивач повинен довести зазначені обставини належними, допустимими та достовірними доказами.

Однак, позивач не надав суду ні розрахунку моральної шкоди, ні доказів чи обґрунтування моральних страждань, спричинених відповідачем.

Враховуючи відсутність у матеріалах адміністративної справи належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру та причинного зв`язку між діями відповідача і отриманням моральної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів правомірність звільнення позивача з посади, відтак позовні вимоги про визнання протиправними та скасування розпоряджень, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. В той же час, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова, буд. 3, ) про визнання протиправними та скасування розпоряджень, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Ужгородського міського голови від 05 грудня 2022 року № 446/к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Визнати протиправним та скасувати розпорядження Ужгородського міського голови від 08 грудня 2022 року № 451/к/тр «Про зміни до розпорядження міського голови від 05.12.2022 року № 446/к/тр».

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді радника міського голови з 09 грудня 2022 року.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) із Виконавчого комітету Ужгородської міської ради (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова, буд. 3, ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2022 року по 26 червня 2023 року в розмірі 111820,05 грн. (сто одинадцять тисяч вісімсот двадцять гривень п`ять копійок).

6. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді радника міського голови та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах одного місяця в розмірі 15068,00 грн. (п`ятнадцять тисяч шістдесят вісім гривень 00 коп.) підлягає до негайного виконання.

7. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

8. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяН.Д. Маєцька