Справа № 932/4529/23
Суддя: Цитульський В. І.
Дата ухвалення: 2023-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 932/4529/23
Провадження №2а/932/166/23
Р І Ш Е Н Н Я

І МЕ НЕ М УК РА ЇН И

06 липня 2023 року Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровськ

у складі головуючого судді Цитульського В.І.,

за участю секретаря судового засідання Дубовик К.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Севостьянової І.Г.

представника відповідача Лавренкова О.В.

розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Тернівського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, -

В С Т А Н О В И В:

15 травня 2023 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

Стислий виклад позиції позивача.

26 листопада 2022 року Тернівським відділом у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області постановлене рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.Проте, у 1998 році позивач разом з матір`ю, братом та сестрою прибули на територію України для постійного проживання. По досягненню відповідного віку він звернувся з питання документування паспортом громадянина України, але йому було відмовлено та роз`яснено, що спочатку необхідно звернутися до Генерального консульства росії у м. Харкові та отримати довідку про те, що він не є громадянином росії чи паспорт громадянина росії. У квітні 2018 року позивач отримав паспорт громадянина росії. Позивач народжений громадянкою України, проживає на території України весь час, перебуває у громадянському шлюбі та має дитину 2019 року народження, дружина та дитина мають громадянство України, позивач має статус призовника на території України.

Стислий виклад позиції відповідача.

У своєму відзиві представник Державної міграційної служби України заперечує проти задоволення позову, наголошує на законності оскаржуваного рішення, з підстав виявлення позивача, який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні. Представник відповідача наголошує, що на момент винесення рішення, позивач не звертався до територіальних підрозділів ДМС, з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Крім того, представник у відзиві зазначає, що рішення про примусове повернення іноземця з України, першочергово має виконуватися у добровільному порядку, і враховуючи зміст оскаржуваного рішення, позивач може повернутися не лише до країни походження, а також і до третьої країни. Суб`єкт прийняття оскаржуваного рішення діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений законодавством, тому правові підстави щодо скасування рішення відсутні.

Відповідач Тернівський відділ у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області своїм правом на подання відзиву не скористався.

Заяви та клопотання учасників справи.

31 травня 2023 року надійшов відзив Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на адміністративний позов.

29 травня 2023 року та 16 червня 2023 року від представника позивача надійшли клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Інші процесуальні дії у справі.

17 травня 2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні позивач та його представник просили суд задовольнити позовну заяву та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, з підстав викладених в позові.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві.

Фактичні обставини встановлені судом.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , виданого органом г/к росії м. Харків 13.04.2018.

Мати позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянкою України та документована паспортом громадянина України, що виданий 12 серпня 1996 року.

Брат ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_4 позивача також документовані паспортами громадянина України.

У період з 2001 по 2012 року ОСОБА_1 навчався в Криворізькій загальноосвітній школі І-ІІІ ст. №78 Криворізької міської ради Дніпропетровської області.

Відповідно до копії диплому серії НОМЕР_2 у 2014 році ОСОБА_1 закінчив Криворізький професійний гірничо-технологічний ліцей і здобув професію машиніст тепловоза.

У 2012 році позивач звертався для отримання паспорта громадянина України, на підтвердження чого надана копія відповідного бланку.

З акту від 18 травня 2023 року встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 мешкав зокрема ОСОБА_1 1995 року народження з вересня 1998 року по теперішній час. У 2016 році в квартиру вселилась цивільна дружина ОСОБА_1 ОСОБА_5 та у 2019 році народився син ОСОБА_6 .

Згідно характеристики наданої головою ГО «Тернівської єдності» ОСОБА_1 є волонтером та характеризується позитивно.

Крім того, ОСОБА_1 взятий на військовий облік 10 лютого 2012 року Жовтнево-Тернівським ОРВК.

З огляду на викладене, 26 листопада 2023 року головним спеціалістом Тернівського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Наталією Маретою було прийнято оскаржуване рішення №12 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 25.12.2022 року.

Зазначене рішення мотивоване тим, що громадянин РФ ОСОБА_1 прибув на територію України у неповнолітньому віці разом з матір`ю та старшим братом і сестрою у 1998 році для постійного проживання. В квітні 2018 року отримав паспорт громадянина рф. Після народження сина, за межі країни не виїздив, для подальшого перебування на території України до Тернівського відділу у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області не звертався, заяви щодо отримання дозволу на імміграцію чи оформлення громадянства України, не подавав, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу шукачів захисту та соціальної інтеграції не звертався.

Також з копії оскаржуваного рішення вбачається, що позивач зобов`язується не пізніше 25.12.2022 р. покинути територію України, з вимогами ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземних осіб та осіб без громадянства» ознайомлений, українську мову розуміє, вказане підтверджується особистим підписом позивача, який міститься у відповідній графі спірного рішення.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Норми права застосовані судом.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 КАС України визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Приписами частини першої статті 203 КУпАП встановлено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз наведених правових норм вказує на те, що міграційний орган уповноважений через своїх працівників притягувати іноземців та осіб без громадянства до адміністративної відповідальності за вчинення ними визначених законом адміністративних правопорушень, зокрема за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон).

У відповідності до частин першої, третьої статті 3 Закону, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей

За приписами частини першої статті 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

У відповідності до частини першої статті 31 Закону іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: - де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; - де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; - де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; - де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, держави - учасниці повинні охороняти сім`ю, дитинство, материнство, батьківство та створювати умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного життя.

Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття.

Відповідно до статті 4 Сімейного кодексу України кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання .

Приписами статті 151 Сімейного кодексу України до обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини належить: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до статті 291 Цивільного кодексу України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У частині третій статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з приписами статті 18 Конвенції ООН про права дитини (20.11.1989 р.), батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з приписами Декларації ООН прав дитини (20.11.1959 р.), дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір`ю.

Згідно з статтею 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, дитиною, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28 червня 2011 року (заява №55597/09)).

При розв`язанні спірних правовідносин слід врахувати правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 18 грудня 1991 року у справі «Мустакім проти Бельгії» (Moustaquim v Belgium) № 12313/86. Суд підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (а саме про департацію) представляли собою втручання в права, захищені ст. 8-1 ЄКПЛ, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність». Крім того, рішення повинні бути «співрозмірні цілям, що переслідуються законом».

У справі «Беррехаб проти Нідерландів» від 21 липня 1998 року, Суд, виходячи із конкретних обставин, вважав, «що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін і з цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».

Мотиви та висновки суду.

На переконання суду оскаржуване рішення не відповідає усім вимог, що вказані у ч.2 ст.2 КАС України, а підчас судового розгляду відповідачем не доведено правомірність свого рішення (ч.2 ст.77 КАС України).

Зокрема, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не з`ясовано чи не була мати позивача, станом на його народження громадянкою України (на підставі п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство»), а відповідно чи не набув позивач громадянства України на підставі ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство».

Так мати позивача працювала на території України до 1993 року, в 1991 році розлучалася на території України (в актовому записів про розірвання шлюбу від 19.11.1991 вказано що вона постійно з 1963 року проживає в ОСОБА_7 ), 12.08.1996 отримала паспорт громадянина України взамін паспорту ІНФОРМАЦІЯ_4 , який було видано Тернівським РВВСМ м. Кривого Рогу (у заяві про видачу паспорта у графі «чи перебувала в іноземному громадянстві» проставлено почерк, а нижче вказано що вона є громадянкою України).

При цьому за народженням особа є громадянином України з моменту народження.

Отримання позивачем паспорту громадянина України не впливає на вирішення спору, адже датою припинення громадянства України у випадку добровільного набуття громадянства іншої держави є дата видання відповідного указу Президента України.

Крім того суд враховує, необхідність отримання паспорта рф була роз`яснена позивачу працівниками відповідача коли позивач звернувся за отриманням паспорта громадянина України.

При чому нез`ясованим відповідачем є підстави для такої настанови. За вказаних обставин виникає припущення, що невизначений статус позивача є наслідком діяльності саме працівників відповідача.

Судом встановлено, що позивач будучи малолітньою дитиною, у 1998 році прибув на територію України на постійне проживання разом зі своєю матір`ю, братом та сестрою, які є громадянами України.

Протягом часу перебування на території України він відвідував дитячий садок, навчався у загальноосвітній шкоді та профільному ліцеї, створив сім`ю де народився його син, його було взято на військовий облік 10.02.2012.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивач ОСОБА_1 , будучи громадянином рф, та перебуваючи на території України, не уявляє загрозу національній, громадській безпеці, запобіганню правопорушень чи злочинам, захисту здоров`я, моралі, прав і свобод інших осіб, оскільки, виїзд з України іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо: ... його виїзд суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України (ст.22 ч.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що в межах спірних правовідносин відсутні дії позивача ОСОБА_1 , які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, у зв`язку з чим правові підстави для прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 9, 77, 78, 241-246, 288 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Тернівського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Тернівского відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №12 від 26.11.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 уродженця селища Новий Ургал Верхньобуреїнського району Хабаровського краю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом 10 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.І. Цитульський