Справа № 440/10141/22
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2023-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 р. Справа № 440/10141/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Курило Л.В. , Мельнікової Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сільськогосподарського кооператива "Іскра" на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2022, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 28.11.22 по справі № 440/10141/22

за позовом Сільськогосподарського кооператива "Іскра"

до Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області, в якій просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 190624 від 31 жовтня 2022 року.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року позовну заяву Сільськогосподарського кооперативу "Іскра" до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови повернуто позивачеві.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що до позовної заяви додано ордер про надання правової допомоги №1113275 від 18 листопада 2022 року (в ордері зазначено, що Договором про надання правової (правничої) допомоги повноваження адвоката не обмежуються), який є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката, а стаття 59 Кодексу адміністративного судочинства України не вимагає обов`язкового надання, разом з ордером, договору про надання правової допомоги.

Згідно з пунктом 14 Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2012 року №36, ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта.

Апелянт посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №9901/736/18, де суд зазначив, що ордер є самостійним (окремим) документом, що підтверджує повноваження адвоката як представника, юридичне значення якого не залежить від подання адвокатом разом з ним договору про надання правничої допомоги, його копії, витягу тощо. Адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 4001 КК України).

А тому, апелянт посилається на помилковість застосування судом першої інстанції приписів пункту 3 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, та як наслідок повернення позовної заяви.

Відповідач надав до суду письмові пояснення, в яких щодо спірного питання наявності у представника позивача повноважень на здійснення представництва інтересів по справі та висновків суду першої інстанції про неможливість встановити обсяг повноважень представника, зокрема, щодо наявності в останнього права на підписання позовної заяви від імені Сільськогосподарського кооперативу "Іскра", зазначив, що позивачем і до апеляційної скарги на спростування зазначених висновків суду першої інстанції не долучено копію спірного договору про надання правової допомоги. Зазначене, в свою чергу, викликає певні сумніви в достовірності доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі.

Зважаючи на викладені вище обставини, враховуючи існування певних сумнівів у достовірності доводів апеляційної скарги та об`єктивну неможливість відповідача в повній мірі ознайомитися з усіма матеріалами справи, просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 294 Кодексу адміністративного судочинства України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно з ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що до Полтавського окружного адміністративного суду звернувся Сільськогосподарський кооператив "Іскра" з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року позовну заяву Сільськогосподарського кооперативу "Іскра" до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови повернуто позивачеві.

Повертаючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ненадання копії договору про надання правничої допомоги від 14 листопада 2022 року, а також доказів на підтвердження повноважень особи, яка його уклала від імені Сільськогосподарського кооперативу "Іскра" унеможливлює встановити обсяг повноважень представника, зокрема, щодо наявності в останнього права на підписання позовної заяви від імені Сільськогосподарського кооперативу "Іскра". З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовну заяву підписано особою, яка не має права її підписувати.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з мотивами та висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Специфіка представництва в адміністративному судочинстві зумовлена його публічно-правовим та офіційним характером і визначена відповідними нормами Кодексу аміністратвиного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 55 Кодексу аміністратвиного судочинства України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частиною 1 статті 57 Кодексу аміністратвиного судочинства України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

За змістом частини 1, 4 статті 59 Кодексу аміністратвиного судочинства України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданими відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.

Згідно з пунктом 11 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 №41, ордер, встановленої цим Положенням форми, є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта.

Згідно з пунктом 14 Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2012 року №36, ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта.

Зі змісту частини четвертої статті 59 Кодексу аміністратвиного судочинства України, частин першої, другої статті 26 Закону №5076-VI випливає, що повноваження адвоката як представника можуть підтверджуються, зокрема ордером, форма та зміст якого встановлені Законом №5076-VI та Положенням №36.

Аналіз викладених положень чинного законодавства дозволяє зробити висновок про те, що ордер є самостійним (окремим) документом, що підтверджує повноваження адвоката як представника, юридичне значення якого не залежить від подання адвокатом разом з ним договору про надання правничої допомоги, його копії, витягу тощо.

Вищевказана позиція суду узгоджується із виснвоками Верховного Суду викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №9901/736/18.

Відповідь на запитання чи є ордер (копія ордеру), у розумінні частини четвертої статті 59 КАС України, належним документом, що підтверджує повноваження адвоката як представника сторони, Велика Палата Верховного Суду надала у постанові від 01 липня 2020 року у справі №320/5420/18.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду Закон №5076-VI не містить вказівки на класифікаційну ознаку документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, зокрема, за стадіями їх створення, а саме: оригінал або копію, тому можна зробити висновок, що повноваження адвоката як представника сторони можуть бути підтверджені як оригіналом ордера або довіреністю (оригіналом) цієї сторони, що посвідчує такі повноваження, або їх копією, засвідченою у визначеному законом порядку, зокрема, особою, яка має повноваження на засвідчення копії.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 липня 2020 року по справі №320/5420/18, Касаційним адміністративним судом Верховного суду в постанові від 26 травня 2021 року по справі №826/11795/18, які враховуються судом апеляційної інстанції в силі приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу аміністратвиного судочинства України.

Вищезазначені обставини свідчать про помилковість застосування судом першої інстанції приписів пункту 3 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України і повернення позовної заяви позивачу.

Відповідно до ч. 2 ст.6 Кодексу аміністратвиного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В силу статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 р.).

У Рішенні у справі "Bellet проти Франції" від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

У рішенні від 13.01.2020 у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28.10.1998 у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також Європейським судом з прав людини зазначено, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах "Zubac v. Croatia", "Beles and Others v. the Czech Republic", №47273/99, пп. 50-51 та 69, та "Walchli v. France", №35787/03, п. 29).

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю підтверджуються встановленими у справі обставинами.

Згідно із частиною 3 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Приписами статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, І направлення справи для продовження розгляду до суду першої Інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питанняВраховуючи вищевикладене, колегія судів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до її неправильного вирішення, а відтак, відповідно до ч. 3 ст. 312, ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України, - оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню, у зв`язку з порушенням норм права та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського кооперативу "Іскра" - задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 по справі № 440/10141/22 - скасувати.

Справу за позовом Сільськогосподарського кооперативу "Іскра" до Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови - направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Л.В. Курило Л.В. Мельнікова