Справа № 200/13121/21
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2023-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року справа №200/13121/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 р. у справі № 200/13121/21 (головуючий І інстанції Олішевська В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про: визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з лютого 2016 року, зобов`язання поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 , та виплатити заборгованість за період, починаючи з лютого 2016 року,-

У С Т А Н О В И В:

05 жовтня 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з лютого 2016 року, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 , та виплатити заборгованість за період, починаючи з лютого 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецькій області, у зв`язку з проведенням у м. Макіївка Донецької області антитерористичної операції. Позивач вказує на те, що з моменту звернення із заявою про взяття на облік до УПФУ у м. Краматорську вона отримувала пенсійні виплати, однак з лютого 2016 року з невідомих підстав виплата пенсії була припинена. Позивач зазначає, що станом на час звернення до суду з даним позовом вона не отримує належну пенсію, у зв`язку з чим вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують вимоги Конституції України та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З огляду на вказані обставини позивач просив суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 р. у справі № 200/13121/21 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2016 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з 01 березня 2016 року по 03.04.2020 року. В частині позовних вимог щодо визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з лютого 2016 року, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з 01 лютого 2016 року по 29 лютого 2016 року відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України по матеріалам електронної пенсійної справи з 01.08.2014 року. Відповідач зазначає, що позивача на підставі списків, отриманих в порядку обміну інформацією зі службами, призупинено виплату пенсії з 01.03.2016 року до з`ясування фактичного місяця проживання. Відповідач вказує, що відповідно до Порядку № 22-1 заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувач пенсії. Однак, із заявою про поновлення виплати пенсії та з документами про фактичне місце проживання позивач до управління не звертався. Отже, позивач відповідно до встановленого порядку не вчинив необхідні дії для реалізації права на отримання належних йому сум пенсійних виплат.

Відповідач звертав увагу суду на те, що згідно запиту № 204/5-1674 від 13.02.2020 року Державної установи Управління Пенсійного фонду Російської Федерації № 4 по м. Москві та Московській області, Управління по міському округу Домодєдово, електронна пенсійна справа ОСОБА_1 закрито постійною причиною «12» - «вибув за кордон на ПМВ» з 03.04.2020 року.

Також, щодо вимоги позивача про виплату заборгованості по пенсії, відповідач наголошував, що відповідно до Порядку № 637 суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. До теперішнього часу окремий порядок КМУ не визначений.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (а.с. 7-9).

ОСОБА_1 була взята на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, а саме: з м. Макіївки Донецької області до м. Краматорськ Донецька область, що підтверджується відповідною довідкою управління соціального захисту населення від 30 липня 2015 року № 1426/50648 (а.с. 10).

Місто Макіївка Донецької області включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р.

З матеріалів справи встановлено, що позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецькій області, як внутрішньо переміщена особа з 01.08.2014 року.

Згідно атестату № 4963 про зняття з обліку вбачається, що позивач отримував пенсійні виплати по 29.02.2016 року. Виплати були припинені у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання позивача (а.с. 28).

З заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області не зверталась.

03.04.2020 року Головним управління Пенсійного фонду України в Донецькій області отримано лист Державної установи Управління Пенсійного фонду Російської Федерації № 4 по м. Москва та Московській області Управління по міському округу Домодєдово від 13.02.2020 року № 204/5-1674 про необхідність надання пенсійної справи та довідку атестат про припинення та строкам виплати пенсії, у зв`язку з призначенням пенсії ОСОБА_1 (а.с. 27-зворотній бік).

Листом від 06.04.2020 року за вих. № 4664/03/34 «Про запит інформації ОСОБА_1 » Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області направило до Державної установи Управління Пенсійного фонду Російської Федерації № 4 по м. Москва та Московській області Управління по міському округу Домодєдово атестат про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , згідно якого пенсію за виплачено по 29.02.2016 року (а.с. 27).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 знята з обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Краматорську з 03.04.2020 року, у зв`язку з призначенням виплати пенсії у Російській Федерації.

Отже, спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача щодо не виплати пенсії позивачу з 01.03.2016 року по 03.04.2020 року.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право відповідно до ч. 2 ст. 46 Конституції України гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел, і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року № 1058 (далі по тексту Закон № 1058) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Приписами статті 47 Закону № 1058 визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Закон № 1058 або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав зупинення або не поновлення виплати вже призначеної пенсії, є тільки підстави припинення виплати пенсії, які визначені статтею 49 цього Закону.

Згідно ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

З матеріалів справи встановлено, що позивачу з 01.03.2016 року припинено виплату пенсії, у зв`язку відсутності позивача за фактичним місцем проживання/перебування.

Суд виходячи з положень статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» приходить висновку про протиправність дій відповідача про припинення виплати пенсії позивача, у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання, оскільки відсутність позивача за фактичним місцем проживання не позбавляє його права на отримання пенсійних виплат.

Суд зазначає, що реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, ніхто не може позбавляти його права на отримання призначеної йому пенсії.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або його відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримує пенсію в іншому територіальному органі Пенсійного Фонду України на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Суд зазначає, що відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на отримання пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб та отримання відповідної довідки.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач на час припинення виплати пенсії мав статус внутрішньо переміщеної особи, який врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706 (далі по тексту - Закон № 1706).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 Закону № 1706, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно відновлення всіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які зареєстровані як внутрішньо переміщені особи, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Положеннями ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями ст. 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними Конвенцією, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Суд зазначає, що право позивача на отримання пенсії є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

Крім того відповідно до вимог статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду, однак відповідачем не надано доказів того, що було прийнято рішення територіальних органів Пенсійного фонду або відповідне судове рішення про припинення виплати пенсії.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законами, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

З огляду на викладене, суд вважає, що призупинення виплати пенсії позивачу з 01.03.2016 року мало місце не у спосіб передбачений законом України, а з точки зору положень статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було "законним".

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, суд вважає таким, що не мало ознак "законності". Тому, суд не бачить необхідним перевіряти дії пенсійного органу на предмет того чи переслідували вони легітимну мету: публічні або ж суспільні інтереси, а також чи було втручання у право на мирне володіння своїм майном пропорційним поставленій меті. Встановлення судом відсутності "законності втручання", тобто вчинення дії не у спосіб, що встановлений законом, є окремою підставою, яка вказує на те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Суд зазначає, що аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у зразковій справі № 805/402/18-а від 03.05.2018 року, яке набрало законної сили 04 вересня 2018 року.

В силу вимог частини п`ятої статті 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з нормами частини шостої зазначеної статті висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Крім того, згідно частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що пенсія, яка призначена позивачу є виплатою довічною та постійною, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем вимог ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-VI, оскільки з 01 березня 2016 року позивачу не проводилась виплата пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Відповідач посилається на те, що позивач на час звернення до суду з даним адміністративним позовом знятий з обліку у зв`язку з переїздом та отриманням пенсії на території Російської Федерації.

Суд зазначає, що Управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську правонаступником якого є Головне управлінням Пенсійного Фонду України в Донецькій області позивачу протиправно з 01.03.2016 року була припинена виплата пенсії, у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання позивача.

Отже, фактично Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області відповідно до вимог чинного законодавства повинно було виплачувати пенсійні виплати позивачу до моменту зняття його з обліку у зв`язку з переїздом за кордон.

З матеріалів справи встановлено, що позивач знятий з обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області з 03.04.2020 року, та на сьогодні перебуває на обліку в Державній установі Управління Пенсійного фонду Російської Федерації № 4 у м. Москві та Московській області Управління по міському округу Домодедова.

Суд зазначає, що саме на відповідача покладено обов`язок довести правомірність вчинених дій, проте відповідачем не надано суду доказів, що позивачу у Російській Федерації отримав заборгованість по пенсії за період з 01.03.2016 року по 03.04.2020 року.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01 березня 2016 року, в зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача виплатити заборгованість з пенсії за період з 01 березня 2016 року по 03.04.2020 року.

Відповідно до статті 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для припинення виплати її пенсії. Діючи поза законом, відповідач тим самим свавільно втрутився у право позивача на отримання пенсії, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту шляхом задоволення вимог позивача в частині зобов`язання відповідача поновити виплату їй пенсії з часу припинення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 р. у справі № 200/13121/21 - залишити без задоволення. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 р. у справі № 200/13121/21 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 06 липня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко