Справа № 160/3560/23
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Третій апеляційний адміністративний суд
29 червня 2023 року Справа № 160/3560/23
судді Третього апеляційного адміністративного суду Дурасової Ю.В.
стосовно постанови Третього апеляційного адміністративного суду у справі №160/3560/23
за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.04.2023 року (суддя Боженко Н.В.)
у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання видати паспорт у формі книжечки,
Користуючись правом на окрему думку, наданим частиною 3 ст. 34 КАС України, вважаю за необхідне висловити наступні думки щодо постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2023 року у справі № 160/3560/23.
На мою думку при розгляді апеляційної скарги у справі №160/3560/23 та прийнятті постанови від 29.06.2023 року - були підстави для задоволення апеляційної скарги та, як наслідок, позовних вимог.
Виклад обставин справи:
Позивач: ОСОБА_1 31.01.2023 року звернувся до відповідача з заявою про оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки.
Відповідач: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відмовив у видачі паспорта у формі книжечки, пославшись на те, що переконання особи не можуть бути підставою для звільнення особи від обов`язку перед державою, а також зазначив, що рішення Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 щодо зобов`язання ДМС видати паспорт у формі книжечки є рішенням індивідуальної дії, тому не може бути застосовано до правовідносин з ОСОБА_1 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.04.2023 в задоволенні позову відмовлено (а.с. 49-52).
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що отримання позивачем раніше 09.10.2018 року ID-картку свідчить про погодження внесення інформації до ЄДДР та надання згоди на отримання певної інформації, у зв`язку з чим позивачу присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є незмінний.
Також суд першої інстанції зазначив, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 від 19.09.2018 року не можуть бути враховані судом під час розгляду даної справи, оскільки такі висновки зроблені в інших фактичних обставинах справи.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29.06.2023 року у справі №160/3560/23 рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Свою позицію суд апеляційної інстанції обґрунтував тим, що матеріали справи не мають доказів про те, що ОСОБА_1 відноситься до певної суспільної групи, та по своїм релігійним переконанням вважав, що отримання паспорту у вигляді ID-картки може спричинити шкоду його приватному життю. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що така підстава як небажання отримання паспорту у формі ID-картки є необґрунтованою та недостатньою для видачі у порядку обміну паспорту у формі книжечки.
Вважаю, що залишення рішення суду першої інстанції без змін, яким відмовлено у задоволенні позову, призвело до порушення ряду норм законодавства України, а саме:
- ст. 3, 8, ст. 32 Конституції України;
- ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
На мою думку, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у зразковій справі №806/3265/17 спростовуються висновки суду апеляційної інстанції у справі №160/3560/23, що лише причетність ОСОБА_1 до певної суспільної групи, та його релігійні переконання що отримання паспорту у вигляді ID-картки може спричинити шкоду його приватному життю може бути підставою для видачі паспорту у формі книжечки.
Такий висновок суду апеляційної інстанції вважає помилковим.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо громадянин, через свої особисті переконання, хоче отримати паспорт у вигляді книжечки, то відмова у видачі йому такого паспорта є порушенням права громадянина на свободу вибору.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду не зазначала, що підставою для видачі паспорту у формі книжечки може бути лише релігійні переконання особи або належність до певної суспільної групи.
Водночас вважаю, що лише такі підстави для задоволення позову як релігійні переконання особи або належність до певної суспільної групи є дискримінаційними та не можуть бути покладені в основу рішення суду.
Натомість суд апеляційної інстанції на зазначене не звернув увагу.
Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у зразковій справі №806/3265/17, вказано, що із зазначених конституційних норм, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
Водночас, суд апеляційної інстанції не надав оцінку зазначеному з позиції верховенства права та конституційних норм.
Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Отже, вказаною конституційною нормою не допускається збирання інформації про особу без згоди особи.
Суд апеляційної інстанції також не звернув увагу на зазначену норму Конституції України, та припустився помилкового висновку, що оскільки позивачем отримано раніше (09.10.2018 року) ID-картку, то це свідчить про погодження внесення інформації до ЄДДР та надання згоди на отримання певної інформації, у зв`язку з чим позивачу присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є незмінний.
Водночас, слід зважити на те, що в даний час переконання позивача змінилися, і він бажає отримати паспорт громадянина України у формі книжечки.
На мою думку, на даний час таке переконання позивача щодо отримання паспорту громадянина України в формі книжечки ніяким чином не може вплинути на національну безпеку України, економічний добробут України, не порушує прав інших людей, також це питання не має переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, тому не задоволення такої вимоги позивача як видача паспорту в формі книжечки є протиправним та свідчить про не дотримання судом принципу пропорційності, що визначений пунктом 8 частини 2 статті 2 КАС України.
Так, Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року N 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частині 2 ст. 32 Конституції України, зокрема:
неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо.
Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб.
Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя.
Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Оскільки вимога позивача про видачу йому паспорту України в формі книжечки не містить будь-якої загрози національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.
Зокрема, такий висновок був висвітлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у зразковій справі №806/3265/17, однак суд апеляційної інстанції не звернув на це увагу.
Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру" (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "C. проти Бельгії" від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)).
Аналізуючи викладені вище норми законодавства, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Вважаю, що з урахуванням вищезазначених норм права та правових висновків Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 від 19.09.2018 року наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Суддя Третього апеляційного адміністративного суду Ю. В. Дурасова