Справа № 320/6321/23
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6321/23 Суддя (судді) першої інстанції: Леонтович А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

при секретарі - Олешко М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2023 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яким просив:

- визнати протиправними дії державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ніжик В.В. щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП №50958487 від 08 березня 2023 року з ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ніжик В.В. від 08 березня 2023 року в рамках ВП №50958487 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 28 582,59 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано, що державним виконавцем грубо порушено строки закінчення виконавчого провадження.

Додатково зазначив, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що державний виконавець проявив незаконну ініціативу прийнявши рішення про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" замість п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Також наголосив, що зміни внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03 липня 2018 року №2475-VIII погіршили його становище як боржника, водночас відповідачем фактично не стягнуто з нього суму боргу за виконавчим листом та не проведено жодних процесуальних дій щодо примусового виконання рішення суду протягом 7 років, що свідчить про відсутність підстав для стягнення виконавчого збору.

Відповідач подав до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки стягнення виконавчого збору є дією, яку вчиняє державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку з ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 червня 2012 року у цивільній справі №2-4419/11 частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" та стягнуто солідарно, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобізнес Україна" на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" заборгованість за кредитним договором від 11 грудня 2007 року №258/АК-2007 в сумі 284 005,89 грн., а також вирішено питання судових витрат; сягнуто з відповідачів солідарно судовий збір в сум 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.

21 серпня 2012 року Подільським районним судом м. Києва ПАТ "КБ "Експобанк" видані виконавчі листи №2-4419/11.

27 квітня 2016 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві на підставі виконавчого листа від 21 серпня 2012 року №2-4419/11 відкрито виконавче провадження №50958487.

03 лютого 2020 року ухвалою Подільського районного суду міста Києва по справі №2-4419/11 замінено сторону виконавчого провадження - стягувача: ПАТ "КБ "Експобанк" правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп".

16 лютого 2023 року постановою Київського апеляційного суду по справі №2-4419/11 визнано таким, що не підлягає виконанню зокрема виконавчий лист №2-4419/11, виданий 21 серпня 2012 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "КБ "Експобанк" заборгованості за кредитним договором в сумі 284 005, 89 грн., судового збору у розмірі 1700,00 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн.

Позивачем 23 лютого 2023 року на адресу Подільського відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відправлено заяву про закінчення виконавчого провадження відповідно до якої останній просив:

- винести постанову про закінчення виконавчого провадження №50958487 відкритого на підставі виконавчого листа №2-4419/1 виданого 21 серпня 2012 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Експобанк" заборгованості за кредитним договором в сумі 28 4005,89 грн., судового збору у розмірі 1700,00 грн., витрат інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн.;

- зняти накладені арешти на майно та банківські рахунки ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження №50958487, виключити записи з Єдиного реєстру боржників та скасувати всі інші вжиті державним виконавцем заходи щодо примусового виконання рішення суду.

Також позивачем до заяви надано копію постанови Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року по справі №2-4419/11.

Державним виконавцем Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийнято постанову від 08 березня 2023 року про закінчення виконавчого провадження №50958487 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Також державним виконавцем Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийнято постанову від 08 березня 2023 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 28582,59 грн.

Вважаючи протиправними дій та постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стягнення виконавчого збору зумовлюється лише фактом початку примусового виконання (відкриттям виконавчого провадження) та не ставиться у залежність від фактично вчинених дій щодо примусового виконання. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

До 05 жовтня 2016 року умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулював Закон України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV в редакції на момент відкриття спірного виконавчого провадження).

Статтею 25 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (ч. 1).

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова (ч. 2).

Згідно з ст. 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом (ч. 1).

Виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених відповідно до вимог цього Закону, за виконавчими документами, які підлягають негайному виконанню, а також у разі перерахування коштів стягувачу у випадку, передбаченому частиною другою статті 27 цього Закону, та у разі виконання рішень у порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (ч. 2).

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання (ч. 3).

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі (ч. 4).

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові (ч. 5).

У разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII в редакції, чинній на момент прийняття спірної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст.13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ст. 27 Закону № 1404-VIII (в редакції після 28 серпня 2018 року) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (ч. 1).

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2).

Пунктом 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як встановлено судом виконавче провадження №50958487 відкрито постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві 27 квітня 2016 року. Водночас оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 08 березня 2023 року.

Колегія суддів звертає увагу, що до 05 жовтня 2016 року правовідносини щодо здійснення виконавчих дій регулювались Законом України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, а з 05 жовтня 2016 року вступив у силу Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Отже, з моменту виникнення заборгованості позивача до прийняття постанови про стягнення виконавчого збору змінювалось законодавство відповідно до якого здійснювався обрахунок виконавчого збору.

Враховуючи, що виконавче провадження було відкрито за правилами, передбаченими Законом № 606-XIV, то при визначенні розміру виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, треба керуватися положеннями ст. 28 Закону № 606-XIV (чинного на той час). Зазначені положення, передбачають, з-поміж іншого, стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 300/3260/20 та від 23 червня 2022 року у справі №640/9792/20.

Отже доводи апелянта про те, що внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03 липня 2018 року №2475-VIII зміни до ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" погіршили його становище, як боржника колегія суддів вважає помилковими.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що Закон № 606-XIV (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження), так само як і Закон № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII), не ставлять можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 25 травня 2023 року по справі №420/1233/19.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи апелянта про грубе порушення державним виконавцем процесуальних строків закінчення виконавчого провадження, що визначені ч. 2 ст. 39 Закону № 1404-VIII, то відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону № 1404-VIII порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Також суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апелянта про наявність підстав для скасування постанови від 08 березня 2023 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №50958487 у зв`язку з протиправним зазначенням відповідачем в постанові від 08 березня 2023 року про закінчення виконавчого провадження №50958487 в якості підстави п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII з огляду на наступне.

Як встановлено судом 16 лютого 2023 року постановою Київського апеляційного суду по справі №2-4419/11 визнано таким, що не підлягає виконанню зокрема виконавчий лист №2-4419/11, виданий 21 серпня 2012 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "КБ "Експобанк" заборгованості за кредитним договором в сумі 284 005, 89 грн., судового збору у розмірі 1700,00 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн.

Позивачем 23 лютого 2023 року на адресу Подільського відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відправлено заяву про закінчення виконавчого провадження відповідно до якої останній просив:

- винести постанову про закінчення виконавчого провадження №50958487 відкритого на підставі виконавчого листа №2-4419/1 виданого 21 серпня 2012 року Подільським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Експобанк" заборгованості за кредитним договором в сумі 28 4005,89 грн., судового збору у розмірі 1700,00 грн., витрат інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн.;

- зняти накладені арешти на майно та банківські рахунки ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження №50958487, виключити записи з Єдиного реєстру боржників та скасувати всі інші вжиті державним виконавцем заходи щодо примусового виконання рішення суду.

Державним виконавцем Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийнято постанову від 08 березня 2023 року про закінчення виконавчого провадження №50958487 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

Водночас постанова Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 08 березня 2023 про закінчення виконавчого провадження №50958487 не є предметом оскарження у даній справі, а тому суд не надає їй оцінку. Крім того в матеріалах справи відсутні докази оскарження позивачем зазначеної постанови в частині підстав закінчення виконавчого провадження, водночас доводи апеляційної скарги зводяться зокрема до незгоди позивача з підставою визначеною державним виконавцем під час прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження від 08 березня 2023 року.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №50958487 від 08 березня 2023 року з ОСОБА_1 та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 08 березня 2023 року.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку