Справа № 946/2426/20
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2023-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 946/2426/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду від Одеського апеляційного суду 13.03.2023 надійшла справа за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ), в якій просить суд:

- визнати право перебувати в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року;

- зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) та житлову комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) поновити мене у моїх правах - зарахувати на квартирний облік з 30 липня 1998 року;

- зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) видати мені довідку про перебування мене на квартирному обліку з 30 липня 1998 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2022 в задоволені позову було відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24.01.2023 рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.10.2022 було скасоване, провадження у справі закрито. Роз`яснено що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.02.2023 матеріали адміністративного справи ОСОБА_1 до Ізмаїльського прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року, передано до Одеського окружного адміністративного суду.

13.03.2023 справа № 946/2426/20 за результатами автоматизованого розподілу була передана для розгляду судді Одеського окружного адміністративного суду Бутенку А.В.

Ухвалою судді Бутенко А.В. від 20.03.2023 було прийнято до провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В подальшому, ухвалою суду від 22.03.2023 було задоволено заяву про самовідвід судді Бутенка А.В. у справі № 946/2426/20 та саму справу передано до Відділу надання судово-адміністративних послуг та аналітичної роботи Одеського окружного адміністративного суду для визначення іншого судді в порядку, встановленому ч.1 ст.31 КАС України.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2023 справу передано до провадження судді Скупінської О.В.

Ухвалою судді Скупінської О.В. від 27.03.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для приведення позовних вимог у відповідності до положень статті 5 КАС України.

07.04.2023 до суду надійшла заява (вх.№10979/23) ОСОБА_1 про зміну предмету позову про визнання дій неправомірними а зобов`язання вчинити певні дії, в якій він позовні вимоги виклав в наступній редакції:

1. Визнати неправомірним та скасувати рішення засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 11 липня 2007 року № 4 в частині зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями проживання, з 11 липня 2007 року;

2. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) повторно розглянути на засіданні житлової комісії питання щодо постановки ОСОБА_1 на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання, з 30 липня 1998 року, та поновити ОСОБА_1 на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання, з 30 липня 1998 року.

До вказаної заяви ОСОБА_1 додано докази надіслання (поштова квитанція) відповідачу копії вказаної заяви про уточнення позовних вимог.

Ухвалою судді від 11.04.2023 ухвалено прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 (в редакції від 07.04.2023); відкрити провадження у адміністративній справі; розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 01.05.2023 у задоволенні клопотання (вх.№ЕС/3802/23) представника військової частини НОМЕР_1 Павловського В.Р., про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропущенням строку на звернення до суду - відмовлено.

Так, позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з 1994 по 1998 рік навчався (проходив службу) в Національній академії Прикордонних військ України імені Богдана Хмельницького м. Хмельницький (військова частина НОМЕР_3 ). З 1998 по 2002 рік проходив військову службу в Донецькому прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_4 ) на первинних офіцерських та керівних посадах в підрозділах охорони державного кордону, на квартирний облік був зарахований з 30 липня 1998 року, після прибуття для проходження військової служби за розподілом після закінчення навчання та отримання первинного офіцерського звання - лейтенант. Наказом Державного комітету у справах охорони державного кордону України м. Київ від 10.10.2002 № 466 - ос був переміщений з ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_4 ) Південно- ОСОБА_2 в до Ізмаїльського ПРИКЗ (в/ч НОМЕР_1 ) Південного Регіонального Управління в порядку просування по службі за ініціативою вищого командування у зв`язку зі службовою необхідністю. З 2002 по 2008 рік проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) на керівних посадах в підрозділах охорони державного кордону. В червні 2007 року він дооформив житлову справу та подав її, згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» від 03.08.2006 року № 1081 за своїм місцем проходження служби - Ізмаїльський прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ), разом з рапортом на ім`я безпосереднього командира - начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , з клопотанням про зарахування його на квартирний облік з 30 липня 1998 року. Згідно статті 43 ЖК України, ст. 26 Постанови КМУ № 1081, в рапорті клопотав поновити в черзі квартирного обліку із збереженням попереднього часу перебування на обліку - з 30 липня 1998 року в Донецькому прикордонному загоні Південно-Східного Регіонального Управління, звідки був переміщений по військовій службі та переїхав в інший гарнізон та місцевість - ІНФОРМАЦІЯ_5 у листопаді 2002 року. Факт перебування у черзі з вказанням дати зарахування на облік згідно статті 32 підтверджується відповідною довідкою з ІНФОРМАЦІЯ_6 . Згідно статті 24 Постанови КМУ № 1081 його не було повідомлено про дату призначення засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 по розгляду його рапорту ні завчасно ні в день засідання, ні після. Результати розгляду не були доведені ні в якому вигляді. З протоколом засідання (від 11.07.2007 № 4), рішенням житлової комісії та житловою справою позивач зміг поверхово ознайомитись тільки під час процедури розрахунку з прикордонного загону у зв`язку з переміщенням по військовій службі та переїздом до нового гарнізону в травні 2008 року. В протоколі відсутня інформація про розгляд клопотання (рапорту) щодо поновлення його в черзі та квартирному обліку згідно статті 43 Житлового кодексу Української PCP, статті 26 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» від 03.08.2006 № 1081. Рішенням житлової комісії порушено вимоги статті 24 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» від 03.08.2006 № 1081. Незаконне рішення житлової комісії Ізмаїльського прикордонного загону оскаржено (вх. 2-43 від 02.06.2008 в/ч НОМЕР_1 ) перед вибуттям до в/ч НОМЕР_5 АДРЕСА_1 . На скаргу отримано відповідь (лист від 09 червня 2008 року № 41/4087), в якій начальник Ізмаїльського прикордонного загону посилається на норми Тимчасового положення про порядок забезпечення жилою площею в Прикордонних військах України, затвердженого наказом Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 20.01.1996 № 30, який втратив чинність 03.04.2005 на підставі наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.03.2005 № 189 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Голови Держкомкордону України» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23 березня 2005 за № 322/1062). Також у відповіді зазначено, що в наказі Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 10.10.2002 №466 - ос про переміщення з ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_4 ) Південно-Східного Регіонального Управління до Ізмаїльського ПРИКЗ (в/ч НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_5 за ініціативою вищого командування у зв`язку зі службовою необхідністю, не зазначено право збереження дати постановки на облік у частині, з якої позивач прибув. Обов`язком Голови Держкомкордону України при виданні наказу про переміщення за його ініціативою було забезпечення прав останнього та передбачення виконання вимог наказу від 20.01.1996 року № 30: пункт 2.21. При переміщенні військовослужбовців, що потребують одержання жилої площі, з однієї військової частини до іншої в межах одного гарнізону, їх облікові справи пересилаються в житлову комісію за місцем нової служби, яка приймає рішення про занесення цих військовослужбовців до списку черги зі збереженням дати їх постановки на облік у частинах, з яких вони прибули. Цим правом користуються також військовослужбовці, переміщені до нового місця служби з іншого гарнізону (місцевості) за ініціативою вищого командування у зв`язку з службовою необхідністю при умові, що дата постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби збережена за рішенням колегії Держкомітету (Військової ради напряму) чи наказом про переміщення. Рапорт про зарахування на квартирний облік в Ізмаїльському прикордонному загоні зі збереженням дати попереднього обліку - з 30 липня 1998 року позивач подав 21 червня 2007 року через два роки, як наказ від 20.01.1996 № 30 втратив чинність, і ним не могли користуватись при розгляді його рапорту та скарги, а тим більше посилатись на нього при наданні відповіді. У відповіді не зазначено причини порушення права позивача бути присутнім при розгляді рапорту про постановку на квартирний облік та причини не розгляду рапорту по суті питання.

26.08.2020 від Військової частини НОМЕР_2 Ізмаїльського прикордонного загону надійшов відзив на позов (а.с. 24).

10.09.2020 від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив Військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 30).

20.10.2020 від Військової частини НОМЕР_2 Ізмаїльського прикордонного загону Державної прикордонної служби України надійшло заперечення (а.с. 46).

27.04.2023 до суду (вх.№ЕС/3976/23) від представника військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на уточнену позовну заяву.

05.05.2023 до суду (вх.№19413/23) від позивача надійшла відповідь на відзив.

08.05.2023 до суду (вх.№ЕС/4425/23) надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Розглянувши подані стороною докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

З 1998 по 2002 рік позивач проходив військову службу в Донецькому прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_4 ), на квартирний облік загального порядку був зарахований з 30 липня 1998 року, що підтверджено витягом з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 № 48 від 20.10.1998 та довідкою № 6/8-516 від 05.11.2002 (а.с.12,65,67).

Наказом Державного комітету у справах охорони державного кордону України м. Київ від 10.10.2002 № 466 - ос капітана ОСОБА_1 призначено начальником відділення прикордонного загону, звільнивши його з посади заступника начальника відділення прикордонного контролю «Сніжне-авто» з виховної роботи контрольно-пропускного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_7 » НОМЕР_6 прикордонного загону військ Східного напряму (а.с. 82).

Згідно витягу з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 № 108 від 25.12.2002 позивача знято з квартирної черги у зв`язку з переведенням до нового місця служби (а.с. 66).

Згідно довідки в/ч НОМЕР_4 про здачу житлового приміщення №704-353 від 12.11.2020, ОСОБА_1 у період служби в Донецькому прикордонному загоні з 24.07.1998 по 06.11.2002 житловою площею не забезпечувався (а.с.67).

Згідно довідки в/ч НОМЕР_4 №704-354 від 12.11.2020, ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку в ІНФОРМАЦІЯ_8 (в/ч НОМЕР_4 ) з 30.07.1998 до 25.12.2002 та знятий з квартирного обліку спільним рішенням командування та житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 (протокол № 108 від 25.12.2002) (а.с. 67).

21.06.2007 позивач подав рапорт на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 з клопотанням про зарахування його на квартирний облік з 30 липня 1998 року (а.с. 11).

Згідно витягу з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 № 4 від 11.07.2007 позивача поставлено на квартирний облік з 11.07.2007 (а.с. 69).

Згідно витягу з протоколу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 № 2 від 11.07.2008 позивача знято з квартирного обліку у зв`язку з переведенням до нового місця служби (а.с.70).

Рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 оскаржено позивачем 28.05.2008 (а.с.14-15).

Згідно відповіді на скаргу від 09 червня 2008 року № 41/4087, у наказі Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 10.10.2002 №466 - ос не зазначено, що дата постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби збережена відповідно до п. 2.21 Тимчасового положення про порядок забезпечення жилою площею в Прикордонних військах України, з 05.11.2002 ОСОБА_1 знято з квартирного обліку у в/ч НОМЕР_4 , на постановку на квартирний облік у Ізмаїльському прикордонному загоні подано рапорт 22.06.2007, на засіданні комісії протоколом № 4 від 11.07.2007 останнього прийнято на квартирний облік у загальну чергу по м. Болград, посилання на п. 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2006 № 1081, є безпідставним, так як вона набирає чинності з дня опублікування (а.с.16).

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи дану справу, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української PCP (ЖК України) та іншими нормативно-правовими актами.

Статтями 34, 37 ЖК Української РСР (ЖК України) передбачено, що потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ЖК Української РСР (ЖК України) громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання, врегульовано нормами Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470 (далі - Правила).

Відповідно до п. 2 Правил, жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

На підприємствах, в установах, організаціях пропозиції з питань квартирного обліку і надання жилих приміщень підготовляються комісією по житлово-побутовій роботі профспілкового комітету і вносяться нею на спільний розгляд адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету (абз. 3 п. 3 Правил).

Відповідно до п. 8 Правил, квартирний облік здійснюється, як правило, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Облік громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і в виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання.

Наказом Державного комітету у справах охорони державного кордону України від 20.01.1996 №30 було затверджено Тимчасове положення про порядок забезпечення жилою площею в прикордонних військах України (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 25.07.1996 за №383/1408, втратило чинність згідно наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.03.2005 №189) (далі - Тимчасове положення).

Відповідно до п. 1.1 Тимчасового положення це Положення установлює порядок забезпечення жилими приміщеннями осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців за контрактом, робітників та службовців Прикордонних військ України.

Абзацом 2 п. 2.1 Тимчасового положення встановлено, що у Прикордонних військах питання, пов`язані з житловим облаштуванням військовослужбовців і членів їх сімей, штатних робітників та службовців, у тому числі й ведення квартирного обліку, покладено на квартирно-експлуатаційні служби і житлові комісії військових частин та напрямів, які розглядають і вирішують ці питання згідно з ЖК України, діючими нормами і правилами, встановленими органами місцевого самоврядування, а також цим Положенням.

Відповідно до п. 3.1 Тимчасового положення, жилі приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на квартирному обліку, крім випадків, передбачених житловим законодавством України. Жилі приміщення військовослужбовцям надаються за місцем перебування їх на квартирному обліку. Військовослужбовцям, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом одержання жилих приміщень).

Пунктом 2.15 Тимчасового положення встановлено, що на кожного військовослужбовця, взятого на квартирний облік, оформляється облікова справа, в якій містяться необхідні документи. Обліковій справі присвоюється номер, що відповідає номеру в книзі обліку осіб, які перебувають у черзі на одержання жилої площі. Облікові справи є документами суворої звітності. Вони зберігаються в місцях квартирного обліку військовослужбовців, а після одержання ними жилих приміщень - у районних державних адміністраціях або у виконавчих органах місцевих рад, чи квартирно-експлуатаційних службах частин, які видали ордер на заселення жилого приміщення протягом 5 років після одержання військовослужбовцем жилої площі і зняття його з квартирного обліку. По закінченні терміну зберігання облікові справи знищуються у встановленому порядку.

При цьому, п. 2.21 Тимчасового положення встановлено, що при переміщенні військовослужбовців, що потребують одержання жилої площі, з однієї військової частини до іншої в межах одного гарнізону їх облікові справи пересилаються в житлову комісію за місцем нової служби, яка приймає рішення про занесення цих військовослужбовців до списку черги зі збереженням дати їх постановки на облік у частинах,з яких вони прибули. Цим правом користуються також: - військовослужбовці, переміщені до нового місця служби з іншого гарнізону (місцевості) за ініціативою вищестоящого командування у зв`язку з службовою необхідністю при умові, що дата постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби збережена за рішенням колегії Держкомітету (Військової ради напряму) чи наказом про переміщення.

Суд зазначає, що юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року №17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Так, відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України, Президент на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Суд зазначає, що статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (п.1 ч.2 ст.2 КАС України).

Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної.

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини та громадянина в Україні, включаючи і право на вільне місце проживання (перебування), передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Практика Суду ЄС і ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків.

Крім того, ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці характеризує якість закону як правове положення, що може витримати перевірку його на якість, якщо це положення є достатньо чітким у переважній більшості справ, що їх розглядали національні органи (Ґавенда проти Польщі від 14.03.2002).

Чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (Броньовський проти Польщі від 22.06.2004). Якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право (Аманн проти Швейцарії від 16.02.2000).

В той же час суд підкреслює, що приписи ЖК Української РСР щодо надання жилих приміщень в порядку черговості, є чіткими та передбачуваними.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про те, що при визначенні черговості надання жилого приміщення для позивача застосуванню підлягають статті 38-44 ЖК УРСР, а не п. 2.21 Тимчасового положення, який істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

З аналізу наведеної норми п. 2.21 Тимчасового положення, суд приходить до висновку, що вона не може бути підставою для відмови у задоволенні заявлених позивачем вимог, оскільки вона обмежує термін зарахування позивача на квартирний облік у загальній черзі, висуваючи умову, що дата постановки на квартирний облік за попереднім місцем служби збережена за рішенням колегії Держкомітету (Військової ради напряму) чи наказом про переміщення.

Крім того, вказана норма суперечить вимогам ст. ст. 43, 44 ЖК Української РСР, відповідно до яких черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік.

Таке обмеження, на переконання суду, порушує право позивача на житло, передбачене ст. 47 Конституції України, Житловим кодексом України, ст. 16 Закону України «Про Збройні сили України», ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки за таких умов його місце в квартирній черзі визначено датою переміщення до нового місця служби, а не з часу взяття на облік.

Суд враховує, що при вирішенні питання 11.07.2007 Ізмаїльським прикордонним загоном щодо часу з якого позивач мав бути поставлений на облік, вказані Тимчасові положення втратили чинність та оскаржуване рішення відповідача призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби, втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби.

Отже, з огляду на наведене, суд відхиляє посилання відповідача на приписи п. 2.21 Тимчасового положення як на підставу правомірності прийняття на квартирний облік з переведенням до нового місця служби - 11.07.2007, та вважає вказане рішення такими, що прийняте не на підставі та не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, а відтак, керуючись ч.1 ст.5 КАС України, визнає, що воно є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

З огляду на наведене, суд вважає, що основна позовна вимога підлягає задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 11 липня 2007 року № 4 в частині зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями проживання, з 11 липня 2007 року.

З огляду на задоволення основної позовної вимоги, суд вважає, що похідна позовна вимога підлягає частковому задоволенню, та вважає за необхідне зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) повторно розглянути на засіданні житлової комісії питання щодо постановки ОСОБА_1 на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання, з 30 липня 1998 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо позовної вимоги про поновлення ОСОБА_1 на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання, з 30 липня 1998 року, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, а обраний позивачем спосіб відновлення своїх прав скерований на зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) повторно розглянути на засіданні житлової комісії питання щодо постановки ОСОБА_1 на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання, з 30 липня 1998 року, відтак у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити, як передчасних.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Беручи до уваги наведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, керуючись положеннями статті 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 139, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізмаїльського прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання права перебування в черзі на квартирному обліку з 30 липня 1998 року задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 11 липня 2007 року № 4 в частині зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями проживання, з 11 липня 2007 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) повторно розглянути на засіданні житлової комісії питання щодо постановки ОСОБА_1 на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання, з 30 липня 1998 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 );

Відповідач НОМЕР_8 прикордонний загін імені полковника Олександра Жуковського (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА