Справа № 185/8079/23
Суддя: Головін В. О.
Дата ухвалення: 2023-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 185/8079/23
Провадження № 2-а/185/51/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 липня 2023 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Преображенської К.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Ільченко І.В., представника відповідача Шевченко О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним, скасування рішення

В С Т А Н О В И В

Позивач 15.06.2023 року звернулася до суду з позовом до Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним, скасування рішення.

Позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 20 травня 2023 року № 13 про примусове повернення до країни походження ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що є громадянкою рф. Починаючи з 1985 року перебуває у шлюбі з громадянином України, має від спільного з ним життя двох дітей, які є також громадянами України. Має у приватній власності квартиру у м. Павлограді, яка є її постійним місцем проживання, іншого житла на території рф або іншої держави вона не має. Проживає на території України починаючи з 1997 року. Зв`язків з рф не має. Активно підтримує Україну.

Вважає рішення відповідача №13 від 20.05.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства протиправним.

Відповідач звернувся до суду з відзивом на позов у якому просив суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що рішення про примусове повернення позивача до країни походження законним та обґрунтованим. Позивач порушила діюче законодавство України, яке регламентує правила перебування іноземних громадян та осіб без громадянства на території України і тому підстав для визнання вказаного рішення протиправним немає.

В судовому засіданні позивач та представник позивача, кожен окремо, позов підтримали та просили його задовольнити. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилалися на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача, яка також є представником третьої особи, в судовому засіданні позов не визнала посилаючись на письмовий відзив наданий суду. Пояснила, що позивач порушила вимоги чинного законодавства, тому було прийнято оскаржуване рішення.

Вислухавши пояснення сторін по справі та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає за таких підстав.

В судовому засіданні встановлено. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно вимог пункту 2 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до діючого законодавства України, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011р. №3773-VІ (далі - Закон №3773-VІ).

Положеннями частини 1 статті 9 Закону №3773-VІ, встановлено що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Згідно ст.3 Закону № 3773-VІ: іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст.4 Закону № 3773-VІ: іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;

2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;

3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;

4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;

5) особи, які раніше перебували в громадянстві України;

6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти;

Пункт 7 частини другої статті 4 виключено на підставі Закону № 5453-УІ від 16.10.2012\

8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;

9) особи, які прослужили у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України три і більше років;

10) особи, які служили у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України (незалежно від строку військової служби) і були визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України;

6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Також, відповідно до п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну:

іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Згідно частини 1 статті 16 Закону № 3773-УІ, реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Положеннями частини 3 статті 9 Закону № 3773VІ, передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений в статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно до вимог частини 3 статті 3 Закону № 3773VІ, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Також, відповідно до пункту 14 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VІ, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Положеннями частини 1 статті 26 Закону № 3773-VІ, передбачено, що Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону № 3773-VІ, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Громадянка рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибула на територію України у 1997 році з метою постійного проживання, за паспортним документом колишнього СРСР зразка 1974 року НОМЕР_1 виданому 15.07.1985 року ВВС Миколаївського на Амурі міськвиконкому, до чоловіка, громадянина України, ОСОБА_2 , з яким перебуває у шлюбі з 1985 року.

До 2014 року Позивач мешкала в Україні маючи на руках лише недійсний паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року. 25.09.2014 року у Г/К росії, Харків Позивач отримала національний паспортний документ громадянки рф 51№ НОМЕР_2 терміном дії до 25.09.2019 року.

15.02.2021 року у Г/К росії, Харків Позивач отримала національний паспортний документ громадянки рф 51№ НОМЕР_3 терміном дії до 15.02.2026 року.

На час прибуття Позивача в Україну (1997 рік) правовий статус іноземців визначався Законом України «Про правовий статус іноземців» № 3929 - XII від 04.02.1994 року (далі - ЗУ № 3929- XII).

Відповідно до ст.3 ЗУ № 3929- XII, іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він:

-має в Україні законне джерело існування;

-перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України;

-перебуває на утриманні громадянина України;

-має на своєму утриманні громадянина України;

-в інших, передбачених законом випадках.

Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України про імміграцію.

Іноземці, які перебувають в Україні на іншій законній підставі, вважаються такими, що тимчасово перебувають в Україні. Вони зобов`язані в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, зареєструвати свої національні паспорти або документи, які їх замінюють, і виїхати з України після закінчення відповідного терміну перебування.

В зв`язку з тим, що Закон України «Про імміграцію», було прийнято лише 07.06.2001 року, документування іноземців відбувалось на підставі Закону України «Про правовий статус іноземців» № 3929 - XII.

Відповідно до наявного у Позивача паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року, 27.03.1997 року вона була знята з реєстраційного обліку з рф, м. Хабаровська.

У 1997 році Позивач придбала квартиру у м. Павлограді та звернулась за отриманням прописки.

03.03.1998 року до паспортного документу (колишнього СРСР) Позивача був внесений відповідний штамп «прописаний» за адресою розташування її квартири.

З врахуванням законодавства колишнього СРСР на той час, іноземці та особи без громадянства могли отримати прописку лише після отримання дозволу на постійне проживання, штампи прописки вносилися до посвідки на постійне проживання іноземців та осіб без громадянства. Іноземці, які перебували в країнах колишнього СРСР з метою навчання чи роботи реєструвалися за національними паспортами на період навчання чи роботи.

В зв`язку з тим, що Позивач не мала посвідки на постійне проживання, зазначений штамп «прописаний» у паспорті колишнього СРСР Позивача було анульовано: на штампі «прописаний» навскоси було прописано «аннулировано», та напис скріплено гербовою печаткою «04-42» МВС - державного органу, до владних повноважень якого на той час було віднесено ведення прописки - виписки громадян.

Надати відповідні документи, що підтвердять процедуру проведення ануляції штампа прописки у паспортному документі (колишнього СРСР) Позивача (копії службового розслідування, висновку тощо), - на теперішній час неможливо.

Враховуючі терміни зберігання службової документації, вони знищені за давністю, після закінчення термінів зберігання. Крім того, Державна міграційна служба України була створена лише у 2010 році та не існує фізичної можливості мати доступ до таких документів.

Проведення службового розслідування та складання за його результатами висновку є виключною формою реалізації повноважень державного органу у відповідній сфері, а тому не можуть ставитися під сумнів.

Відповідно до обліків ВОМІРМП УПГПРЕ ГУ ДМС у Дніпропетровській області, станом на 29.06.2023 року Позивач зареєстрованою або знятою з реєстрації не значиться, що підтверджує той факт, що Позивач не має прописки на території України, що могла б підтвердити факт наявності дозволу на імміграцію та слугувати підставою для документування Позивача посвідкою на постійне проживання.

Відповідно до п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 р., вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну ...іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.

Тобто, для документування іноземця посвідкою, на підставі Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", у нього повинен бути у наявності паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року та відмітка у ньому про «прописку» до 2001 року.

Відповідно до наявних даних у паспорті колишнього СРСР Позивача, анульований штамп «прописаний» у 1999 році було замінено на штамп тимчасової реєстрації «№ 04-42 Павлоградського МВВС УМВС України в Дніпропетровській області» (яка на той час застосовувалась при тимчасовій реєстрації іноземців). Інакше кажучи, вже тоді було змінено статус постійного проживання Позивача на тимчасове перебування, відповідно якому, вона була зобов`язана продовжувати термін свого перебування в Україні, надаючи для цього відповідні документи (на підставі існуючого на той час законодавства).

Згідно даних паспорта колишнього СРСР (зразка 1974 року) Позивача, вона, як іноземка, була тимчасово зареєстрована з 14.06.1999 року до 27.11.1999 року, згодом тимчасова реєстрація Позивачу продовжувалась. Останній раз Позивач була зареєстрована до 14.01.2004 року. Інших даних щодо реєстрації Позивача немає. Тобто, з 15.01.2004 року Позивач перебуває в Україні з порушенням міграційного законодавства.

Позивач ні після отримання у 2014 році національного паспортного документу країни своєї громадянської належності рф, ні після отримання у 2021 році чергового паспортного документу, - не звернулась до відповідних органів для узаконення свого знаходження в Україні.

З заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Позивач не зверталася.

Тобто, Позивач, після закінчення визначеного законодавством дозволеного строку тимчасового проживання на території України (до 14.01.2004 року), ухилилась від виїзду з України, перейшла на нелегальне становище, чим порушила правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, а саме вимоги частини 14 статті 4, частини 3 статті 9 Закону № 3 773-VI.

Факт порушення з боку Позивача правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні (а саме: за проживання без документів на проживання в Україні та ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування), зафіксовано Павлоградським відділом в протоколі про адміністративне правопорушення від 20.05.2023 серії ПР МДН номер 005155.

За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення, за вчинення якого передбачена відповідальність згідно частини 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 20.05.2023 року Павлоградським відділом відносно Позивача винесено постанову серії ПН МДН номер 005145 про накладення адміністративного стягнення у вигляді мінімального розміру штрафу - 1700,00 грн., який Позивачем сплачено 23.05.2023 року, що свідчить про визнання Позивачем порушення міграційного законодавства та згодою з винесенням рішення у Постанові про накладання адміністративного стягнення.

З метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (у Позивача відсутні підстави для перебування на території Україні) та в зв`язку з порушенням Позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, керуючись положеннями статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», 20.05.2023 Павлоградським відділом відносно Позивача прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким Позивача зобов`язано покинути територію України у термін до 19.06.2023 року.

Заборона щодо подальшого в`їзду в Україну Позивачу не застосовувалася.

Один із примірників рішення Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 20.05.2023 видано Позивачу.

Викладені обставини, в тому числі, факт порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, жодним чином Позивачем не заперечуються, а навпаки, визнаються Позивачем в його поясненні, де Позивач крім іншого зазначає «...я визнаю, що незаконно перебуваю на території України. Дуже давно це знаю...». Також у поясненні Позивач зазначає, що останній раз вона зверталась до міграційної служби у 2015 році

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 20.05.2023 року № 13, яке прийнято відносно громадянки росії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є законним та обґрунтованим рішенням компетентного суб`єкта владних повноважень.

Позивач у своєму позові зазначає, що має реальні побоювання щодо своєї безпеки у разі повернення до країни громадянства, оскільки відкрито засуджує агресію рф проти України, у соцмережах відверто демонструє свою антиросійську позицію.

Але, в рішенні №13 Павлоградського відділу про примусове повернення до країни походження або третьої країни, що прийняте 20.05.2023 відносно Позивача, не конкретизовано куди саме вирішено повернути позивача - чи до країни походження чи до третьої країни.

Відповідно до чинного законодавства України, рішення про примусове повернення приймається без зобов`язання Позивача повертатись саме до країни походження або країни громадянської належності. Позивачу надається право вибору: вона може виїхати до будь якої країни, а оскільки рішення прийнято без заборони в`їзду в Україну, Позивач має право повернутись на територію України після виконання необхідних законодавчих формальностей щодо законності перебування в Україні.

Рішення про примусове повернення дає змогу іноземцям самостійно полишити територію України, не отримавши при цьому заборону в`їзду, вони мають право самостійно обирати в яку країну виїхати.

Позивач у своєму позові зазначає, що визначені в оскаржуваному рішенні підстави для примусового повернення Позивача не мають конкретики.

Але, в рішенні №13 Павлоградського відділу про примусове повернення до країни походження або третьої країни Позивача чітко зазначено: «... по закінченню відповідного терміну перебування в Україні до органів та підрозділів Державної міграційної служби України з клопотанням щодо продовження строку перебування в Україні Позивач не звернулась, від виїзду ухилилась, перебуває на нелегальному становищі. Таким чином, встановлено, що Позивач порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України.

Держава Україна має певну свободу розсуду (дискрецію) у прийнятті рішень про примусове повернення до країни походження, у разі відповідності такого рішення вимогам законодавства України та відсутності обмежень, передбачених міжнародними актами. Позивач не реалізувала своє право на продовження строку тимчасового перебування на території України, не вжила заходів щодо продовження строку його перебування на території України, перевищила дозволений термін перебування на території України, чим порушила вимоги міграційного законодавства.

Починаючи з 15.01.2004 року Позивач перебуває в Україні з порушенням міграційного законодавства.

Позивач, ні після отримання у 2014 році національного паспортного документу країни своєї громадянської належності - рф, ні після отримання у 2021 році чергового свого паспортного документу, - не звернулась до відповідних органів для узаконення свого знаходження в Україні. Доказів, що це б заперечувало - Позивач не надала.

Підставою прийняття рішення про примусове повернення Позивача слугував саме факт проживання Позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України. Позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що Позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Чинним законодавством не передбачено виключень (в тому числі, у зв`язку з наявністю родинних відносин) із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, що звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VІ.

Апеляційний адміністративний суд застосував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 №522/14416/18, від 23.01.2020 № 343/2242/16, від 10.10.2019 №2340/2910/18 та від 12.08.2020 №755/14023/17, та зазначив, що «чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства».

Викладеними вище обставинами, з урахуванням положень чинного законодавства, підтверджується безпідставність і необґрунтованість пояснень та міркувань Позивача, викладених ним в обґрунтування позовної заяви. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Окрім того, адміністративно-правова норма - це загальнообов`язкове, формально-визначене правило поведінки, яке встановлюється та охороняється державою і покликане регулювати суспільні відносин, що виникають і розвиваються в сфері державного управління.

Адміністративно-правові норми виступають необхідним і досить важливим організаційно-правовим інструментом держави, оскільки вони забезпечують чіткий, об`єктивно правильний та ефективний процес управління, впорядкованість усіх його ланок, подальше вдосконалення виконавчої діяльності. Зокрема, за допомогою норм адміністративного права визначаються межі належної поведінки державних органів, їх посадових осіб, фізичних осіб, недержавних господарських і соціально-культурних об`єднань, підприємств, установ та громадських організацій (об`єднань) різних рівнів та фізичних осіб, їх відповідні повноваження, а також гарантії реалізації прав та дотримання обов`язків.

Норми адміністративного права зобов`язують виконувати певні дії, забороняють здійснювати інші, дозволяють проведення окремих дій взагалі чи за умови отримання відповідного дозволу, рекомендують здійснення або утримання від вчинення певних дій. Переважна частина норм адміністративного права носить імперативний характер, порушення яких тягне за собою юридичну відповідальність, в тому числі адміністративну.

Ті правові норми, що адресуються органам державної влади, їх посадовим особам, насамперед надають їм можливість робити тільки те, що прямо дозволено, що прописано законами.

Отже, рішення Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 20.05.2023 року № 13, прийняте відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є законним і обґрунтованим рішенням компетентного суб`єкта владних повноважень.

Разом з цим, позовні вимоги, заявлені громадянкою російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в позовній заяві - є безпідставними та необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.139, 242, 244,245, 246, 255, 371 КАС України, суд

У Х В А Л И В

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним, скасування рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Повний текст рішення суду складено 07 липня 2023 року.

Суддя: В. О. Головін