Справа № 320/463/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/463/21 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2021 року позивач - ФОП ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області, яким просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10 серпня 2020 року №.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що судом першої порушено норми матеріального та процесуального права, невірно надано оцінку обставин справи.

Також зазначив про помилковість висновків суду першої інстанції щодо порушення контролюючим органом порядку призначення та проведення фактичної перевірки позивача, зокрема щодо підстав її проведення та оформлення витягу з додатку №1 до наказу від 30 червня 2020 року №875.

Додаткового наголосив, що ФОП ОСОБА_1 здійснювалось зберігання пального за відсутності діючої ліцензії на право зберігання пального. Крім того під час перевірки позивачем не надано документів підтверджуючих наявність та місткість резервуара, який використовується для зберігання пального (виключно для потреб власного споживання).

Також Головним управлінням ДПС у Київській області заявлено клопотання про заміну відповідача правонаступником.

Розглянувши заявлене клопотання, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Із змісту постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2020 року №893 випливає, що Головне управління ДПС у Київській області () прийнято рішення ліквідувати.

Згідно абзаців 3-4 п. 2 указаної постанови встановлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій. Права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

Наказом ДПС України від 30 вересня 2020 року №529 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" утворено Головне управління ДПС у Київській області, яке згідно п. 1 затвердженого наказом ДПС України від 12 листопада 2020 року №643 положення є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у Київській області ().

При цьому, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, запис про створення Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу ДПС України здійснено 30 вересня 2020 року.

З урахуванням наведеного суд вважає за можливе задовольнити клопотання ГУ ДПС у Київській області та допустити заміну ГУ ДПС у Київській області () його правонаступником - ГУ ДПС у Київській області (код ЄДРПОУ ВП 44096797).

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскільки судом першої інстанції встановлено, що позивач використовував свій транспортний засіб виключно з метою доставки пального та вивантаження пального в паливні баки інших транспортних засобів, а не використовував транспортний засіб для його зберігання.

Звернув увагу суду на ту обставину, що наказ про проведення перевірки не відповідає вимогам ст. 81 ПК України оскільки в наказі про проведення перевірки не зазначено яку саме інформацію і з яких джерел отримав відповідач і про які порушення вимог законодавства свідчить відповідна інформація.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами ФОП ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність з внутрішніх перевезень вантажів транспортними засобами.

Між позивачем (Покупець) та ТОВ "ВРД" (Продавець) укладено договір від 30 травня 2019 року №Г-108, відповідно до а. 1.1 якого продавець зобов`язується передати нафтопродукти, масла (мастила) та автохімію у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти товар та повністю оплатити його ціну (вартість)

Відповідно до п. 2.1 договору передача товару здійснюється на умовах СРТ відповідно до правил Інкотермс 2010. Вказаній термін поставки покладає на продавця обов`язок оплатити перевезення товару до місця розвантаження.

30 квітня 2020 року позивач придбав у ТОВ "ВРД" партію дизельного пального ДП - Л - Євро5-ВО у кількості 1500 літрів на загальну суму 20340,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною від 30 квітня 2020 року №1953.

Також між ТОВ "ВРД" (Замовник) та позивачем (Перевізник) укладено договір від 01 квітня 2019 року №01042019 відповідно до п. 2 якого Перевізник зобов`язується перевезти вантаж вірений йому Замовником або іншим Вантажовідправником.

Факт перевезення пального на виконання зазначеного договору підтверджується товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів від 30 квітня 2020 року №0000-001953.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та підтверджується відомістю заправки за квітень 2020 року після доставки палива до місця розвантаження паливо з причепа-цистерни відвантажене в паливні баки таких транспортних засобів:

- сідловий тягач DAF 95XF430, реєстраційний номер НОМЕР_1 - 800 літрів;

- автомобіль спеціалізований вантажний цистерна DAFCR75 290, реєстраційний номер НОМЕР_2 - 200 літрів;

- вантажний паливозаправник CRENAULTMIDLUM 210, реєстраційний номер НОМЕР_3 - 180 літрів;

- сідловий тягач DAFFTXF 95, реєстраційний номер НОМЕР_4 - 320 літрів.

Позивачем на підтвердження права власності та користування зазначеними транспортними засобами надано копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5 від 21 липня 2012 року, серія НОМЕР_6 від 16 вересня 2015 року, тимчасового реєстраційного талону серії НОМЕР_7 від 22 вересня 2015 року, серії НОМЕР_10 від 22 вересня 2015 року, договору оренди транспортних засобів від 23 вересня 2015 року.

Як зазначено позивачем вказане пальне використано для здійснення господарської діяльності з перевезення вантажів, на підтвердження чого надав копії подорожніх листів (а.с. 39, 41, 43, 45, 50, 52, 60, 62).

На підставі наказу від 30 червня 2020 року №875 та направлення на проведення перевірки від 13 липня 2020 року №417, №418 Головним управлінням ДПС у Київській області проведено фактичну перевірку зберігання пального ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами перевірки складено акт відмови від підписання акта перевірки від 13 липня 2020 року та акт (довідку) про результати фактичної перевірки від 14 липня 2020 року №195/10-36-32-00-10/ НОМЕР_8 .

Головне управління ДПС у Київській області листом від 10 серпня 2020 року №26360/ФОП/10-36-32-00-10 заперечення позивача на висновки акта фактичної перевірки залишено без задоволення, а висновки акта фактичної перевірки від 14 липня 2020 року №195/10-36-32-00-10/ НОМЕР_8 - без змін.

На підставі акта перевірки від 14 липня 2020 року №195/10-36-32-00-10/ НОМЕР_8 Головним управлінням ДПС у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 10 серпня 2020 року №, яким до позивача за порушення ст. 15 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального" застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 500000,00 грн.

Позивач, не погоджуючись з оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, звернувся до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в наказі про проведення перевірки не зазначено, які саме порушення допустив позивач, що могло бути підставою для проведення фактичної перевірки на підставі п.п.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України, крім того відповідачем не наведено доказів законності проведення фактичної перевірки, а тому податкове повідомлення-рішення від 10 серпня 2020 року №, яке було винесене за результатами такої перевірки, є протиправним і підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (з наступними змінами та доповненнями в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - ПК України).

Згідно з пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Порядок проведення фактичної перевірки врегульований ст. 80 ПК України.

Пунктом 80.1 ст. 80 ПК України встановлено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Відповідно до пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема (1) у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, (2) а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.

Як вбачається з матеріалів справи 20 червня 2020 року В.о. начальника Головного управління ДПС у Київській області видано наказ №875 "Про проведення фактичних перевірок" відповідно до якого наказано В.о. начальника управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів у липні 2020 року організувати проведення фактичних перевірок, працівникам управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів на підставі пп. 80.2.5 р. 80.2 ст. 80 ПК України в частині здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, провести фактичні перевірки суб`єктів господарювання (об`єктів) згідно з додатком №1.

Відповідно до витягу з додатку №1 до наказу ГУ ДПС у Київській області від 30 червня 2020 року №875 наведено перелік суб`єктів господарювання, які підлягають фактичним перевіркам у липні 2020 року, зокрема ФОП ОСОБА_1 код РНОКПП НОМЕР_9 , АДРЕСА_1 з 13 липня 2020 року тривалістю 10 діб.

У наказі зазначено, що він виданий з метою здійснення контролю за дотриманням суб`єктами господарювання норм законодавства щодо виробництва та обігу спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на підставі пп.80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України.

Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2020 року (справа №815/1978/18), 07 листопада 2019 року (справа № 140/391/19), від 05 листопада 2018 року (справа №803/988/17), від 22 травня 2018 року (справа №810/1394/16) зазначив, що пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України передбачає альтернативні підстави проведення фактичної перевірки, які можуть застосовуватися як у сукупності, так і кожна окремо, а саме:

- наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення платником податків вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;

- здійснення функцій, визначених законом у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Отже здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального є самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства. Норма пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України щодо визначення цієї підстави фактичної перевірки кореспондується з нормами Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального" від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР.

Водночас у постановах від 16 вересня 2021 року (справа №120/1431/20-а), від 12 жовтня 2021року (справа №120/5729/20-а) Верховний Суд вказав на необхідність зазначення у наказі про проведення фактичної перевірки на підставі пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, окрім звичайного посилання на норму, що регулює питання її призначення, і конкретні фактичні підстави її призначення (відповідно до підстав, визначених нормами цього підпункту).

Як зазначено вище, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у наказі від 30 червня 2020 року не зазначено, які саме порушення допустив позивач, що могло бути підставою для проведення фактичної перевірки на підставі пп. 80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Верховним Судом у постановах від 16 вересня 2021 року (справа №120/1431/20-а) та від 12 жовтня 2021 року (справа №120/5729/20-а) уточнено і розширено підхід щодо застосування пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України як підстави для призначення фактичної перевірки. При здійсненні такого призначення контролюючий орган повинен зазначити одну із підстав, визначених пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, й у разі, якщо такою підставою є наявність та/або отримання інформації про порушення платником податків вимог законодавства, конкретизувати останню.

Як вірно зазначено судом першої інстанції в наказі від 30 червня 2020 року №875 не зазначена підстава проведення перевірки, відповідно до вичерпного переліку підстав, з яких може проводитися фактична перевірка, встановленого нормами п. 80.2 ст. 80 ПК України, не зазначена.

Колегія суддів зауважує, що формулювання конкретного змісту наказу є дискрецією контролюючого органу, однак з обов`язковим дотриманням вимог норм абз. 3 п. 81.1 ст. 81 ПК України щодо змісту наказу про проведення перевірки. При встановленні однією правовою нормою декількох самостійних підстав для проведення перевірки, конкретна з них не обов`язково має бути сформульована тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте повинна бути чітко визначена та відповідати правовій нормі.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом в постанові від 11 травня 2023 року (справа №500/5559/21).

Враховуючи вищевикладене, Головне управління ДПС у Київській області не дотрималося вимог п. 81.1 ст. 81 ПК України, відповідно до якого посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, копії наказу про проведення перевірки, в якому, окрім іншого, зазначаються підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року (справа №826/17123/18) зроблено висновок, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

У постанові від 22 вересня 2020 року (справа №520/8836/18) Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справи щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, окрім наведених вище висновків, зазначив, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень частини другої статті 74 КАС України щодо допустимості доказів, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню. Встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення контролюючим органом перевірки, за наслідками якої й було прийняте податкове повідомлення-рішення, є достатніми для висновку про протиправність останнього.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути на користь ФОП ОСОБА_1 з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7700,00 грн.

На підтвердження понесених витрат позивачем надано копію договору про правову допомогу від 26 травня 2023 року №26/05/23, рахунок на оплату за надані послуги від 26 травня 2023 року №26/05/23, платіжну інструкцію від 02 червня 2023 року №1880.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ч. ч. 1,2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

За приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз положень процесуального законодавства, якими врегульовано питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Водночас, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 5 ст. 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Правова позиція щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 540/2505/19.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (Замовник) та Адвокатським об`єднанням "Барген" (Виконавець) укладено договір від 26 травня 2023 року №26/05/23 відповідно до якого Виконавець зобов`язується надавати замовнику правову допомогу, пов`язану з представництвом та захистом інтересів Замовника, а Замовник зобов`язується оплатити кошти за надану правову допомогу (п. 1.1 договору).

Правова допомога за цим Договором включає вчинення Виконавцем всіх необхідно значимих дій для захисту інтересів Замовника у Шостому апеляційному адміністративному суді у справі №320/463/21 (п. 1.2 договору).

Сторони погодили, що надання послуг, що полягають в підготовці та направленні до суду будь-яких процесуальних документів, не потребують складення актів приймання-передачі. Сам факт подачі процесуального документу до суду є належним підтвердженням того, що послуга надана в повному обсязі (п. 2.2 договору).

Згідно з пп. 3.1.1 договору вартість підготовки відзиву на апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області у справі №320/463/21 та подання такого відзиву до Шостого апеляційного адміністративного суду становить 7700,00 грн.

На підтвердження оплати коштів позивачем надано платіжну інструкцію від 02 червня 2023 року №1880 на суму 7700,00 грн., призначення платежу: оплата за договором про правову допомогу від 26 травня 2023 року №26/05/23.

Також позивачем надано ордер серія ВХ №1047230 від 05 червня 2023 року.

Отже позивачем підтверджено понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7700,00 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата в додатковій постанові від 15 червня 2022 року №910/12876/19.

Наведений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 815/1479/18, від 15 липня 2020 року у справі № 640/10548/19, від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, від 18 травня 2022 року у справі № 640/4035/20, від 16 червня 2022 року у справі № 380/4759/21.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно з описом вкладення до цінного листа від 05 червня 2023 року відзив з клопотанням щодо розподілу судових витрат направлено Головному управлінню ДПС у Київській області, водночас до суду апеляційної інстанції заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу апелянтом не подано.

Враховуючи вищевикладене, колегія судів вважає обґрунтованими та документально підтвердженими заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області в розмірі 7700,00 грн.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року - без змін.

Стягнути з Головного управління ДПС у Київській області (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44096797, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 5-А) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7700,00 грн. (сім тисяч сімсот гривень 00 коп.)

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку