Справа № 140/7371/22
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/7371/22 пров. № А/857/3758/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року (суддя Смокович В.І., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення м.Луцьк, дата складання повного тексту 16.01.2023),

в адміністративній справі №140/7371/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 ,

про стягнення коштів,

встановив:

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з виплати індексації грошового забезпечення з 14.09.2019р. по 14.102022р. у розмірі 13929,06 грн..

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.01.2023 позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 7192,64 грн. з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася Військова частина НОМЕР_1 , як правонаступник Військової частини НОМЕР_2 , та оскаржила його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що досліджуючи питання правомірності дій військової частини НОМЕР_2 , слід виходити з того, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися загальних положень законодавства щодо принципів законності під час прийняття рішення. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Вважає апелянт, що оскільки відносини виникають у порядку виконання судового рішення, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 13.01.2023 скасувати.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 , відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по строковій частині) від 13 вересня 2019 року №188 солдата ОСОБА_1 , радіотелефоніста-регулювальника 1 дорожньо-комендантського відділення 1 дорожньо-комендантського взводу 2 дорожньо-комендантської роти звільнено наказом командира 304 окремого дорожньо-комендантського батальйону (по особовому складу) від 03 вересня 2019 року №35-РС з військової служби у запас за підпунктом а пунктом 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку із закінченням строку контракту). З 14 вересня 2019 року позивача виключено із списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення.

На момент звільнення зі служби відповідач не провів з ОСОБА_1 повного розрахунку, зокрема, не виплатив індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду по справі №140/16021/21 від 09 березня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2022 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця - січень 2008 року та з 01 грудня 2018 року по 13 вересня 2019 року із застосуванням базового місяця - березень 2018 року (з урахуванням виплачених сум); зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 01 грудня 2016 року по день фактичної виплати індексації, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року.

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року позивачу було нараховано індексацію грошового забезпечення в розмірі 7189,73 грн. та компенсацію втрати частини доходів в розмірі 7199,19 грн. і всього виплачено після податкових відрахувань 14173,09 грн, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю №147 (а.с. 24) та платіжним дорученням №747 від 12 жовтня 2022 року (а.с. 25).

Позивач, вважаючи, що відповідачем несвоєчасно проведено повний розрахунок при звільненні, звернувся із цим позовом до адміністративного суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.91 (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон України №2011-ХІІ), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закону України №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу (в редакції на час виключення позивача зі списків), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини, має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

Матеріалами справи підтверджується, що наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 13.09.2019 №188 ОСОБА_1 виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 14 вересня 2019 року.

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року позивачу нараховано індексацію грошового забезпечення в розмірі 7189,73 грн. та компенсацію втрати частини доходів в розмірі 7199,19 грн. і всього згідно платіжного доручення №747 від 12.10.2022 виплачено після податкових відрахувань 14173,09 грн..

За приписами ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів звертає увагу, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Статтею 117 КЗпП у редакції Закону 2352-ІХ від 01 липня 2022 року визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як правильно встановив окружний суд, оскільки індексацію грошового забезпечення не виплачено в день його виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку і тому, відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону 2352-ІХ від 01.07.2022 року, позивач має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення), але не більш як за шість місяців.

Відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем при звільненні лише 12.10.2022.

Водночас відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

У розглядуваному випадку період затримки розрахунку при звільненні обчислюється з 15 вересня 2019 року та обмежується шестимісячним строком до 15 березня 2020 року, як це передбачено частиною першою статті 117 КЗпП України.

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що складає 7192,64 грн. з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано врахував наступне.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу VI Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, розрахунковою величиною для визначення середньоденного розміру грошового забезпечення є календарний день.

Згідно із довідкою про грошове забезпечення ОСОБА_1 за два останні повні місяці перед звільненням (липень-серпень 2019 року) йому нараховано грошове забезпечення у сумі 15814,66 грн. за липень 2019 року та 16681,33 грн. за серпень 2019 року, що за два місяці становить 32495,99 грн (а.с. 7).

Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 524,13 грн. (32495,99 грн/62, де 62 - кількість календарних днів у липні-серпні 2019 року).

Період затримки позивачу розрахунку при звільненні становить 182 календарних дні.

Виходячи з цього, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 95391,45 грн (524,13 грн. х 182 календарних дні).

У порівнянні із несвоєчасно виплаченою відповідачем індексації грошового забезпечення у розмірі 7189,73 грн., суму 95391,45 грн. не можна вважати співмірною.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги розмір компенсації втрати частини доходів (7199,19 грн.), оскільки на час звільнення з військової служби ОСОБА_1 не мав права на таку компенсацію, а набув його після несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення.

Згідно з висновками, наведеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Поряд з тим у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

При вирішенні цього питання у розглядуваній справі суд першої інстанції правильно врахував такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії позивача та відповідача щодо її виплати.

При визначеній суми несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення (розмір нарахованої індексації становить 7189,73 грн.), середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 95391,45 грн, що у рази перевищує суму несвоєчасно виплаченої індексації, а тому суд вважає за можливе застосувати принцип співмірності та пропорційності між інтересами позивача і відповідача.

Таким чином, з урахуванням принципу справедливості та співмірності суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, яка становить 7,54% (7189,73 грн. (несвоєчасно виплачена індексація)/95391,45 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100%). Для обрахунку взято до уваги нараховані суми грошового забезпечення без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, становить 7192,64 грн.: 39,52 грн. х 182 дні, де 39,52 грн. - сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (524,13 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 7,54%).

Визначений судом першої інстанції розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача, з яким погоджується апеляційний суд, повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування.

Колегія суддів також враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог, сторонами не оскаржене, а тому не являється предметом апеляційної перевірки.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року в адміністративній справі №140/7371/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про стягнення коштів залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Л. Я. Гудим
Р. Й. Коваль