Справа № 640/17546/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2023-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Губської Л.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Шепель О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до Національного банку України про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - позивач, ТОВ «Споживчий центр») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - відповідач, НБУ), в якому просило:

- визнати протиправною та скасувати постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 03 вересня 2019 року №742/1521/15-3/9-П про застосування штрафної санкції за правопорушення, вчинені на ринку фінансових послуг.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вимогою відповідач зобов`язав позивача надати йому персональні дані всіх фізичних осіб, які уклали з позивачем кредитні договори протягом періоду з 28 лютого 2019 року по 15 квітня 2019 року, а також надавати персональні дані щомісячно, починаючи з травня 2019 року. При цьому, відповідачем не вказано мету витребування зазначених даних фізичних осіб. Нацкомфінпослуг не обґрунтувала своє твердження про те, що має право вимагати від позивача вести, створювати та подавати інформацію - звітні дані, створення, ведення та подання яких не передбачене законодавством. Норма п. 12 ч. 1 статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не надає відповідачу права на витребування незадокументованої інформації та права вимагати створення звітних даних, які не ведуться і не повинні вестись. Вимога встановлює для позивача новий обов`язок щодо подання періодичних звітних даних за новою формою, що не відповідає формі звітності. Також позивач вказував, що вимога надіслана не в зв`язку зі здійсненням заходів державного нагляду та контролю у встановленому законодавством порядку та не у зв`язку з провадженням у справі про правопорушення, тож ця вимога є протиправною та у відповідача відсутні підстави її надіслання.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року даний позов задоволено.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що ні Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ні Порядком надання звітності фінансовими компаніями, фінансовими установами не передбачений обов`язок з подання звітності про укладені договори фінансовими компаніями, а також Нацкомфінпослуг позбавлене права витребувати звітність про укладені договори фінансовими компаніями, а отже вказана вимога Нацкомфінпослуг є протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Також суд зауважив, що Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не передбачені методи превентивного контролю діяльності суб`єктів господарювання шляхом витребування даних та подання звітності, що стосується господарської діяльності позивача. Крім того, державні органи у вимогах про витребування персональних даних фізичних осіб повинні вказувати мету, з якою ці дані витребовуються, та вказати визначену законом підставу витребування. Витребування та отримання персональних даних фізичних осіб без зазначення мети та підстав такого витребування є порушенням права цих фізичних осіб на повагу до приватного життя, гарантованого пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 32 Конституції України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. На думку апелянта, оскаржуване рішення винесене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг наділена повноваженнями надсилати письмові вимоги про надання документів та інформації не лише в межах справ про скоєні правопорушення, а також з метою здійснення пруденційного нагляду. З огляду на що не відповідає вимогам чинного законодавства висновок суду першої інстанції про протиправність вимоги Нацкомфінпослуг та його обґрунтування, що направлена вимога не містить даних про те, які вимоги Закону були порушені позивачем, які документи можуть підтвердити відсутність чи наявність порушень, про які начебто заявляли фізичні особи.

Також зазначено, що суд першої інстанції послався на статтю 12-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка регламентує порядок та особливості створення та подання звітності фінансової установи. Однак, суд неправильно визначив характер спірних правовідносин та не надав їм належну правову оцінку, а вимога про надання документів та інформації не є вимогою про створення чи подання додаткової звітності для фінансової установи.

Крім того, висновок суду першої інстанції про те, що запитувана інформація та документи фактично є формою звітності, яка не передбачена нормативно-правовими актами, є хибним, оскільки суд безпідставно ототожнив дві різні форми реалізації Нацкомфінпослуг регуляторних повноважень (звітність та надання документів на вимогу).

Наголошено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідно до п. 2, 4-6 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних», з метою здійснення своїх повноважень у сфері пруденційного нагляду та захисту прав споживачів наділена повноваженнями щодо обробки персональних даних споживачів фінансових послуг без наданням на це окремої згоди. Таким чином, висновки суду щодо нелегітимного втручання відповідача у приватне життя споживачів та обробку їх персональних даних є необґрунтованими.

Позивач подав до суду відзив, де вказав на безпідставність поданої відповідачем апеляційної скарги та наполягав на законності оскаржуваного рішення.

Зазначив, що ні у самій вимозі, ні у поясненнях, які надавала Нацкомфінпослуг, не зазначено, що оскаржувана вимога надсилається з метою оцінки загального фінансового стану фінансової установи, результатів діяльності системи та якості управління нею, дотриманні обов`язкових нормативів та інших показників і вимог, що обмежують ризики за операціями з фінансовими активами.

Більш того, інформація, яка запитувалась вимогою, взагалі не стосується і не дає можливість оцінити фінансовий стан позивача, дотримання нормативів, показників. вимог, що обмежують ризики за операціями з фінансовими активами, результати діяльності системи та якості управління нею, оскільки 25 граф Довідки, яку вимагала створити Нацкомфінпослуг, передбачають надання лише інформації про персональні дані позичальників Товариства - їх прізвище, ім`я, по-батькові, розмір їх виконаних та не виконаних зобов`язань перед Товариством, умови укладених з ними договорів.

Також вимога не містить ні посилань на статтю 29 Закону Про фін послуги, ні посилань на те, що вона надіслана в порядку проведення пруденційного нагляду.

Крім того, у Нацкомфінпослуг не було інших повноважень, крім вичерпного їх переліку, встановленого ч.1 статті 28 Закону "Про фінпослуги", оскільки стаття 29 Закону, на яку посилюється апелянт, не визначає повноваження Нацкомфінпослуг та відсилає до актів Нацкомфінпослуг, які так і не були нею прийняті.

До того ж, як правильно встановив суд першої інстанції, відсутність порушень позивача не надавала Нацкомфінпослуг права витребовувати у нього інформацію, яка не міститься у документах, що створюється позивачем в процесі його діяльності та, відповідно, не надавала права вимагати створення звітних даних, які не ведуться і не повинні вестись TОB «Споживчий центр».

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (ідентифікаційний код 37356833) зареєстроване як юридична особа 11 листопада 2010 року, має право на здійснення такого виду діяльності як « 64.92. Інші види кредитування», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців від 02 червня 2015 року.

25 квітня 2019 року ТОВ «Споживчий центр» отримало вимогу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг щодо надання інформації та документів від 18 квітня 2019 року №8457/15-8.

Згідно вимоги відповідач вимагав від позивача протягом 10 робочих днів з дати отримання цієї вимоги:

Надати до Нацкомфінпослуг інформацію за період з 28 лютого 2019 року по 15 квітня 2019 року щодо:

діючих та укладених кредитних договорів (договорів позики) з фізичними особами за формою, встановленою Додатком № 1;

порядку (процедури) укладання електронних договорів, в якій зазначити чітку послідовність (хронологію) всіх дій щодо укладання електронних договорів, вчинених Товариством та позичальником в інформаційно-телекомунікаційній системі та поза нею (далі - Алгоритм), з обов`язковим зазначенням часу та дати таких дій та наданням копій електронних документів (повідомлень), що підтверджують такі дії при укладанні договорів та надати копії 10 договорів, що були укладені в період дії кожного окремого Алгоритму.

Починаючи з 01 травня 2019 року постійно надавати до Нацкомфінпослуг станом на перше число (за період з п`ятнадцятого числа попереднього місяця по перше число поточного місяця включно) та п`ятнадцяте число (за період з першого по п`ятнадцяте число включно поточного місяця) кожного місяця (далі - Звітна дата) протягом п`яти робочих днів після Звітної дати гаку інформацію щодо:

діючих та укладених кредитних договорів (договорів позики) з фізичними особами за формою встановленою Додатком №1;

порядку (процедури) укладання електронних договорів, в якій зазначити чітку послідовність (хронологію) всіх дій щодо укладання електронних договорів, вчинених Товариством га позичальником в інформаційно-телекомунікаційній системі, та пози нею, (далі - Алгоритм) з обов`язковим зазначенням часу та дати таких дій та наданням копій електронних документів (повідомлень), що підтверджують такі дії при укладенні договорів.

У випадку внесення змін до Алгоритму в період його дії надавати копії десяти будь-яких договорів позики, укладених з позичальниками за таким Алгоритмом.

На вказаної виконання вимоги позивачем 08 травня 2019 року за вих. № 476 надано запитувану інформацію та детальні пояснення щодо неможливості надання у повному обсязі інформації та документів, зазначених в п.п.1, 2 вимоги.

Проте, відповідач, вважаючи, що вимогу позивачем не було виконано, виніс постанову від 03 вересня 2019 року №742/1521/15-3/9-П про застосування штрафної санкції за правопорушення, вчиненні на ринку фінансових послуг.

Не погоджуючись зі змістом вимоги, вважаючи її протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі також - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

Частиною 1 статті 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо ринку банківських послуг та діяльності з переказу коштів - Національним банком України; щодо ринків цінних паперів та похідних цінних паперів (деривативів) - Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку; щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до п. 1 Положення про Національну комісії, що здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг), є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній Раді України.

Нацкомфінпослуг здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.

Повноваження національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг визначені статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Так, відповідно до пунктів 10 та 12 частини 1 статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Нацкомфінпослуг, у межах своєї компетенції, у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення; надсилає фінансовим установам та саморегулівним організаціям обов`язкові до виконання розпорядження про усунення порушень законодавства про фінансові послуги та вимагає надання необхідних документів.

Крім того, згідно пп. 41 пункту 3 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України № 1070/2011 від 23 листопада 2011 року (далі - Положення про Нацкомфінпослуг) Нацкомфінпослуг відповідно до покладених на неї завдань приймає та надсилає фінансовим установам і саморегулівним організаціям обов`язкові до виконання розпорядження (приписи) щодо усунення порушень законодавства про фінансові послуги, вимагає надання необхідної інформації та документів.

Відповідно до ч. 1 статті 29 Закону пруденційний нагляд є складовою частиною загальної системи нагляду, що проводиться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг, і базується на регулярному проведенні оцінки загального фінансового стану фінансової установи, результатів діяльності системи та якості управління нею, дотриманні обов`язкових нормативів та інших показників і вимог, що обмежують ризики за операціями з фінансовими активами.

Згідно ч. 2 статті 29 Закону основними напрямами пруденційного нагляду національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, є додержання встановлених критеріїв та нормативів щодо: 1) ліквідності; 2) капіталу та платоспроможності; 3) прибутковості; 4) якості активів та ризиковості операцій; 5) якості систем управління та управлінського персоналу; 6) додержання правил надання фінансових послуг.

Під правилами надання фінансових послуг, у контексті процитованої вище норми, слід розуміти комплекс вимог, засад, обов`язків, нормативів та правил поведінки, що ставляться до суб`єктів надання фінансових послуг під час взаємовідносин із споживачами таких послуг та є обов`язковими до виконання.

До правил надання фінансових послуг належить, зокрема, порядок надання позики фізичним особам за допомогою засобів електронної комерції, дотримання при цьому вимог законодавства про захист прав споживачів та ін.

Відповідно до пп. 4) п. 3 Положення про Нацкомфінпослуг основними завданнями Нацкомфінпослуг є здійснення в межах своїх повноважень державного регулювання та нагляду за наданням фінансових послуг і дотриманням законодавства у відповідній сфері.

Також варто зауважити, що пруденційний нагляд є складовою частини загальної системи нагляду, а відтак і Нацкомфінпослуг на виконання покладених на неї функцій та повноважень, та як регулятор ринку, зобов`язана здійснювати постійну та комплексу перевірку дотримання учасниками ринку законодавства, що реалізується через здійснення пруденційного нагляду шляхом направлення відповідних вимог про надання інформації та документів.

Аналіз положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) та Положення про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги дає підстави стверджувати, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг наділена повноваженнями надсилати письмові вимоги про надання документів та інформації не лише в межах справ про скоєні правопорушення, а також з метою здійснення пруденційного нагляду.

З огляду на викладене, не відповідає вимогам чинного законодавства висновок суду першої інстанції про протиправність вимоги Нацкомфінпослуг та його обґрунтування, що направлена вимога не містить даних про те, які вимоги Закону були порушені позивачем, які документи можуть підтвердити відсутність чи наявність порушень, про які начебто заявляли фізичні особи.

У вимозі від 18 квітня 2019 року №8457/15-8 дійсно не зазначено про те, що витребувані документи необхідні для здійснення пруденційного нагляду, проте повноваження Нацкомфінпослуг, передбачені пп. 12 ч. 1 статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також Положенням, можуть реалізовуватися не тільки під час пруденційного нагляду, а й при здійсненні іншої діяльності відповідача, визначеної законодавством.

Посилання суду першої інстанції на статтю 29 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не свідчить про неправильне застосування норм права та не спростовує повноважень Нацкомфінпослуг на витребування документів у фінансових установ як у порядку пруденційного нагляду, так і в порядку інших контрольних функцій.

Наведена позиція узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 19 жовтня 2022 року по справі № 280/481/20.

Крім того, суд першої інстанції в обґрунтування протиправності дій Нацкомфінпослуг послався, зокрема, на статтю 12-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка регламентує порядок та особливості створення та подання звітності фінансової установи.

При цьому суд зазначив, що вказані положення закону встановлюють обов`язок фінансових установ з подання лише тих звітних даних, які передбачені законами та спеціалізованими підзаконними нормативно-правовими актами.

Проте, суд першої інстанції неправильно визначив характер спірних правовідносин та не надав їм належну правову оцінку, а вимога про надання документів та інформації не є вимогою про створення чи подання додаткової звітності для фінансової установи.

Так, стаття 12-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає обов`язок фінансової установи розкривати інформацію про свою діяльністю, структуру управління, фінансові можливості, наявність дозволів та ліцензій на здійснення певних видів діяльності.

Проте метою регулювання вказаної статті є реалізація принципу відкритості (прозорості) діяльності фінансових установ, створення передумов для захисту прав споживачів таких фінансових послуг, а також забезпечення доступу споживачів фінансових послуг до інформації про фінансову установу.

Разом з тим, в контексті направленої позивачу Нацкомфінпослуг вимоги про надання документів та інформації, спірна вимога не спрямована на отримання звітів чи статистичної інформації, а спрямована на виконання одного із завдань Комісії як регулятора ринку фінансових послуг - здійснення пруденційного нагляду щодо дотримання законодавства у відповідній сфері, захист прав споживачів фінансових послуг та недопущення порушення їх прав.

Таким чином, застосування до спірних правовідносин статті 12-1 Закону є безпідставним, оскільки предметом регулювання вказаної статті є інші правовідносини, не пов`язанні із реалізацією Нацкомфінпослуг повноважень щодо пруденційного нагляду за діяльністю фінансових установ.

Крім того, висновок суду першої інстанції про те, що запитувана інформація та документи фактично є формою звітності, яка не передбачена нормативно-правовими актами, є хибним, оскільки суд безпідставно ототожнив дві різні форми реалізації Нацкомфінпослуг регуляторних повноважень (звітність та надання документів на вимогу).

Надання інформації та документів в межах пруденційного нагляду Нацкомфінпослуг щодо додержання правил надання фінансових послуг (запитувана інформація стосувалась порядку та алгоритму укладення електронних кредитних договорів) за своєю суттю не є та не може бути звітністю фінансової установи у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», навіть якщо має певні ознаки звітності як такої, оскільки не містить зведених кількісних та якісних показників фінансової діяльності відповідної установи.

За такого хибного підходу щодо застосування норм матеріального права в частині визначення меж повноважень контролюючого органу та ототожнення запитуваної інформації із звітністю, Нацкомфінпослуг та в подальшому Національний банк України, як правонаступник та регулятор ринку фінансових послуг, будуть позбавленні правової можливості у здійсненні пруденційного нагляду та захисту прав споживачів, оскільки будь-які запити контролюючого органу слід розцінювати як подання звітності, не передбаченої нормативно-правовими актами.

Наведене також узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 жовтня 2022 року по справі № 280/481/20.

Висновки суду першої інстанції про те, що Нацкомфінпослуг уповноважена вимагати надання необхідних документів тільки в рамках здійснення державного нагляду (контролю) відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також, на переконання колегії суддів, є безпідставними.

Як зазначалось вище, Нацкомфінпослуг наділена повноваженнями на надсилання вимог у межах здійснення пруденційного нагляду, оскільки положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21 визначено, що у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо, застосувавши загальний принцип права «спеціальний закон скасовує дію загального закону» (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.

Надсилання Нацкомфінпослуг вимог на отримання інформації і документів не є повноваженням Нацкомфінпослуг, яке чітко передбачене п. 12 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та пп. 41 п. 4 Положення про Національну комісії, що здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг та є обов`язковими до виконання фінансовими установами відповідно до п. 36 Ліцензійних вимог.

Щодо висновку суду про порушення оскаржуваною вимогою положень Закону України «Про захист персональних даних», оскільки звернення третіх осіб щодо захисту їх прав не є легітимною метою втручання відповідача у приватне життя тих боржників, які до відповідача із жодним зверненням не звертались, то слід зазначити таке.

По-перше, вимога Нацкомфінпослуг від 18 квітня 2019 року № 8457/15-8, невиконання якої стало підставою для накладення на позивача штрафної санкції оскарженою позивачем постановою від 03 вересня 2019 рок у№742/1521/15-3/9-П, не передбачала надання персональних даних фізичних осіб.

Посилання судом першої інстанції на вимогу Нацкомфінпослуг від 11 липня 2019 року № 15815/15-12 є безпідставним, оскільки така вимога не була підставою для винесення оскарженої постанови та була скасована відповідачем, що і було зафіксовано судом у рішенні.

По-друге, відповідно до статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» підставами для обробки персональних даних є:

1) згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних;

2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень;

3) укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних;

4) захист життєво важливих інтересів суб`єкта персональних даних;

5) необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом;

6) необхідність захисту законних інтересів володільця персональних даних або третьої особи, якій передаються персональні дані, крім випадків, коли потреби захисту основоположних прав і свобод суб`єкта персональних даних у зв`язку з обробкою його даних переважають такі інтереси».

Крім того, згідно ч. 1 статті 31 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» матеріали, які надаються для аналізу або перевірки, а також відомості та документи про фінансовий, майновий стан юридичних і фізичних осіб, що надходять до національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, можуть бути віднесені відповідно до закону до службової інформації і можуть бути використані лише для здійснення національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, його функцій, включаючи випадки щодо законодавчо встановленого порядку обміну інформацією.

Враховуючи процитовані положення законодавства у їх системному зв`язку, можна дійти висновку про те, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідно до п. 2, 4-6 ч. 1 статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» з метою здійснення своїх повноважень у сфері пруденційного нагляду та захисту прав споживачів наділена повноваженнями щодо обробки персональних даних споживачів фінансових послуг без наданням на це окремої згоди.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо нелегітимного втручання відповідача у приватне життя споживачів та обробку їх персональних даних є необґрунтованими.

Враховуючи викладені обставини, вимога Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 18 квітня 2019 року № 8457/15-8 є законною, витребування документів на підставі неї здійснено у межах повноважень Нацкомфінпослуг та у спосіб, що передбачені законодавством, яке діяло у період виникнення спірних правовідносин.

Частинами 1-2 статті 39 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, Нацкомфінпослуг застосовує заходи впливу відповідно до закону. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 40 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Нацкомфінпослуг може накладати штрафи в розмірах, передбачених статтями 41 і 43 цього Закону.

За пунктом 2 частини 1 статті 41 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Нацкомфінпослуг застосовує до учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг) штрафні санкції за: неподання, несвоєчасне подання або подання завідомо недостовірної інформації - у розмірі від 100 до 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до вказаних вимог законодавства оскарженою постановою Нацкомфінпослуг від 03 вересня 2019 року №742/1521/15-3/9-П до ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» застосовано штрафну санкцію у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у зв`язку з неподанням Товариством на вимогу від 18 квітня 2019 року № 8457/15-8 інформації та документів.

Отже, при винесенні оскарженої постанови про застосування штрафної санкції Нацкомфінпослуг не порушено вимоги чинного законодавства, що спростовує висновок суду першої інстанції про її протиправність. Відтак, вказана постанова є законною та обґрунтованою.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Таким чином, протиправним є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову.

Отже при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, що призвело до невірного по суті вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статті 317 КАС України - підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Національного банку України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року - скасувати та прийняти нову постанову.

В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до Національного банку України про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 04 липня 2023 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Л.В. Губська

Є.І. Мєзєнцев