Справа № 280/1526/22
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 червня 2023 року м. Дніпросправа № 280/1526/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.10.2022 року в адміністративній справі №280/1526/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач, ГУДПС), в якому просила: визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020р. № Ф-57098-50 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, штрафів, складену на ім`я позивачки в розмірі 35758,74 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.10.2022 року задоволено позовні вимоги, а саме суд: визнав протиправною та скасував вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2020р. № Ф-57098-50, винесену Головним управлінням ДПС у Запорізькій області, в частині визначення недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у період з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 рік в розмірі 19769,20 грн.; стягнув з Головного управління ДПС у Запорізькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 545,82 грн. В іншій частині позовних вимог відмовив.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що платникам, на яких не поширюється дія Закону України від 15 травня 2003 року № 755-ІУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» із змінами та доповненнями (далі - Закон № 755), контролюючим органом наступного робочого дня з дня взяття на облік безоплатно надсилається (вручається) повідомлення про взяття на облік за формою № 2-ЄСВ, а взяття на облік платників, на яких поширюється дія Закону № 755. підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру, що надсилається (видається) цим платникам у порядку встановленому Законом № 755.

Згідно бази даних контролюючого органу ФОП ОСОБА_1 взято на облік, як платника єдиного внеску, з 10.09.2012р. за№ 08/11-17752. Звіти про нарахування єдиного внеску за 2017-2021рр. до контролюючого органу не надходили.

Порядок нарахування та сплати єдиного внеску визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2011р. N 2464-УІ (далі - Закон №2464).

Платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідно до пп. 4 та 5 частини першої ст. 4 Закону 2464-ІУ є фізичні особи - підприємці, у тому числі ФОП - платники єдиного податку та особи, які провадять незалежну професійну діяльність.

Згідно з ч,5 ст.8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у ст.4 Закону №2464, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст.7 Закону №2464 бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктом І та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-УІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон 2464- VI) платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

З 2017 року у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону № 2464 в редакції Закону № 1774).

Позивач станом на 12.11.2020 року, згідно інтегрованої картки платника податків по коду класифікації доходів бюджету 71040000 (Для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування, та осіб які проводять незалежну професійну діяльність) рахується недоїмка в сумі 35 758,74 грн. Крім того. за період перебування фізичною особою - підприємцем на загальній системі оподаткування не надані звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013-2020 роки.

Головним управлінням ДПС у Запорізькій області була сформована та надіслана ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення на юридичну адресу боржника, вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 12.11.2020р. № Ф-57098-50 на суму 35758.74 грн. та 22.12.2020р. була повернута поштою з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Сума боргу, зазначена у вимозі нарахована за період з 2013р.-31.10.2020р.

Тобто, за період нарахування заборгованості, позивач мала статус ФОН, тому зобов`язана своєчасно сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

Отже, недоїмка зі сплати ЄСВ є виключно наслідком неналежного виконання ФОП ОСОБА_1 обов`язків. покладених на неї Конституцією України, чинним законодавством України, а також вимогами ст. 7, 9 Закону України № 2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 з 10.09.2012р. взята на облік до податкового органу як платник єдиного внеску з реєстраційним номером 08/11-17752.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 01.08.2022р. про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2021 рік, позивачем у періоди: з 1 кварталу 2017 року по 3 квартал 2018 рік дохід не отримувався; з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 рік отриманий дохід у вигляді заробітної плати від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ; з 4 кварталу 2020 року по 4 квартал 2021 рік отриманий дохід у вигляді заробітної плати від фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

12.11.2020р. Головним управлінням ДПС у Запорізькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-57098-50У, відповідно до якої у позивача станом на 31.10.2020р. наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 35758,74 грн., до складу якої входить сума недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 35588,74 грн., штраф 170,00 грн.

Вимога сформована на підставі даних інформаційної системи контролюючого органу щодо заборгованості зі сплати поточних нарахувань єдиного соціального внеску, а саме: за період адміністрування єдиного внеску Пенсійним фондом у розмірі 170,00 грн.; за 2017 рік у сумі 8448,00 грн., зі строком сплати до 09.02.2018р.; за І квартал 2018 рік у сумі 2457,18 грн., зі строком сплати до 19.04.2018р.; за ІІ квартал 2018 рік у сумі 2457,18 грн., зі строком сплати до 19.07.2018р.; за ІІІ квартал 2018 рік у сумі 2457,18 грн., зі строком сплати до 19.10.2018р.; за IV квартал 2018 рік у сумі 2457,18 грн., зі строком сплати до 21.01.2019р.; за І квартал 2019 рік у сумі 2754,18 грн., зі строком сплати до 19.04.2019р.; за ІІ квартал 2019 рік у сумі 2754,18 грн., зі строком сплати до 19.07.2019р.; за ІІІ квартал 2019 рік у сумі 2754,18 грн., зі строком сплати до 19.10.2019р.; за IV квартал 2019 рік у сумі 2754,18 грн., зі строком сплати до 20.01.2020р.; за січень та лютий 2020 року у сумі 2078,12 грн., зі строком сплати 21.04.2020р.; за червень 2020 рік у сумі 1039,06 грн., зі строком сплати 20.07.2020р.; за ІІІ квартал 2020 рік у сумі 3178,12 грн., зі строком сплати до 19.10.2020р.

16.11.2020р. відповідачем вимогу було направлено позивачу рекомендованим листом з повідомленням, яка повернулася до податкового органу з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується наявним у матеріалах справи належним чином засвідченою копією конверту.

У зв`язку із несплатою позивачем вказаної суми заборгованості, відповідачем було подано до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) заяву про примусове виконання позивачем вимоги № Ф-57098-50У від 12.11.2020р., на підставі якої 03.12.2021р. державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Дорошенко А.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67751767.

09.12.2021р. державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Дорошенко А.О. винесено постанову про арешт коштів позивача.

Матеріали справи свідчать, що позивач у період з 4 кварталу 2018р. по 4 квартал 2021р. була працевлаштована і за вказаний період за позивача її роботодавцями сплачувалися страхові внески згідно положень чинного законодавства, що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 2004 року по 2021 рік та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 01.08.2022р. про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2021 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у період з 4 кварталу 2018 року по 4 квартал 2021 рік позивач працювала як найманий працівник, за неї сплачувалися страхові внески згідно положень чинного законодавства як за застраховану особу. Доказів отримання позивачем у вказаний період доходів від провадження підприємницької діяльності відповідачем не надано. Отже, суд дійшов висновку, що у період з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 рік позивач не мала обов`язку зі сплати єдиного внеску у статусі фізичної особи-підприємця, у зв`язку із чим нарахована відповідачем за вказаний період сума єдиного соціального внеску є безпідставною.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України ), самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

За пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України, працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно з пунктом 63.5 статті 63 ПК України, всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом.

Фізичні особи - підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають взяттю на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з цим Кодексом.

За приписами пункту 65.2 статті 65 ПК України, облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр) записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів.

Закон № 2464-VІ, визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Отже, виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина 2 статті 2 Закону № 2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктами 3 і 10 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктами 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VІ установлено, що платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

-для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу 7), частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

-для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

-для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, законодавством визначено, що самозайнята особа і підприємства (за найманих працівників які перебувають в трудових відносинах) є окремими платниками єдиного соціального внеску.

При цьому, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19 (ЄДРСР 86203700), від 02.04.2020р. у справі №620/2449/19 (ЄДРСР 88575374).

Матеріали справи свідчать, що позивач у період з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 рік перебувала у трудових відносинах як найманий працівник, за яку страхові внески сплачувались роботодавцями-страхувальниками.

Отже, у цей період роботодавці зобов`язані були сплачувати (сплачували) за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судами не встановлено, ГУ ДПС не зазначало про наявні таких обставин, у зв`язку з чим відповідно до частини 1 статті 86 КАС України обставини відсутності у позивача, протягом періоду виникнення заборгованості зі сплати ЄСВ згідно спірної вимоги, доходу від власної господарської діяльності, окремо від доходів, отриманих від підприємств де працював позивач, не підлягають доказуванню.

Отже, встановлених Законом № 2464-VI підстав для сплати позивачем єдиного соціального внеску за з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 рік не було, у зв`язку з чим визначення позивачу зобов`язань зі сплати єдиного внеску, є протиправним.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Отже, встановлених Законом № 2464-VI підстав для сплати позивачем єдиного соціального внеску період з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 рік не було, у зв`язку з чим визначення позивачу зобов`язань зі сплати єдиного внеску згідно з вимогою про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску в цей період є протиправним.

Згідно із п.4.1.4 пп.4.1 ст.4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Практика Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків, слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи Серков проти України (заява № 39766/05), Щокін проти України (заяви № 23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого та послідовного висновку про те, що винесена відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає критерію «пропорційності», адже у такий спосіб не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи - позивача.

Таким чином, відповідач безпідставно здійснив подвійне нарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в період з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 рік.

На підставі викладеного, враховуючи подвійне нарахування позивачу єдиного внеску та відсутність встановлених Законом № 2464-VI підстав для сплати позивачем єдиного соціального внеску, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога підлягає скасуванню в частині нарахування недоїмки за період з 4 кварталу 2018 року по 3 квартал 2020 рік.

За положенням ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить висновку про наявність підстав задоволення позову в цій частині.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.10.2022 року в адміністративній справі №280/1526/22 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.10.2022 року в адміністративній справі №280/1526/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко