Справа № 320/7755/21
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2023-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2023 року 320/7755/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області щодо відмови надати талони на проїзд на посвідчення інваліда III групи на право на пільги, видане Броварським горсобезом 28.04.1993 Серія НОМЕР_1 , на 2021 рік, за відмову повідомити, де, ким та коли були опубліковані зміни до законодавства щодо обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, в частині ненадання талонів на проїзд, за відмову повідомити про можливу компенсацію заявнику коштів за ненадання талонів на проїзд до посвідчення інваліда III групи на право на пільги, видане Броварським горсобезом 28.04.1993 Серія НОМЕР_1 , враховуючи порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну та відмову повідомити, на підстави яких законів відповідач не надає позивачу даних талонів з 2016 року та відмовляється виконувати свої повноваження та за порушення прав позивача щодо розгляду заяви за його присутності;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області надати талони на проїзд на посвідчення інваліда III групи на право на пільги, видане Броварським горсобезом 28.04.1993 Серія НОМЕР_1 , на 2021 рік, та повідомити, де, ким та коли були опубліковані зміни до законодавства щодо обмеження або скасування пільг для ветеранів війни в частині ненадання талонів на проїзд, зобов`язати повідомити про можливу компенсацію заявнику коштів за ненадання талонів на проїзд до посвідчення інваліда III групи на право на пільги, видане Броварським горсобезом 28.04.1993 Серія НОМЕР_1 , враховуючи порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну та повідомити, на підстави яких законів відповідач не надає позивачу даних талонів з 2016 року та відмовляється виконувати свої повноваження та забезпечити права позивача щодо розгляду заяви за його присутності;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області надати позивачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок ВВВ II групи та відповідно талони на проїзд до даного посвідчення;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області відшкодувати матеріальні збитки ОСОБА_1 в сумі п`яти розмірів прожиткового мінімуму, встановленому для працездатних осіб, та стягнути дані кошти з відповідача;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Броварської міської ради Київської області відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_1 в сумі п`яти розмірів прожиткового мінімуму, встановленому для працездатних осіб, та стягнути дані кошти з відповідача;

- зобов`язати відповідача надати звіт про виконання судового рішення згідно ст.129-1 Конституції України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що тривалий час не отримує талонів на проїзд відповідно до посвідчення інваліда ІІІ групи. Звернувшись до відповідача, отримав відповідь, яка, на думку позивача, є необґрунтованою і протиправною. Вважає, що діями відповідача були порушені його майнові права, а тому підлягає відшкодуванню на користь позивача майнові збитки та моральна шкода.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивач безпідставно користується одночасно двома різними посвідченнями інваліда війни ІІ групи та ІІІ групи. Зазначив, що посвідчення інваліда ІІІ групи повинно було бути здане позивачем в 2007 році при отриманні нового посвідчення інваліда ІІ групи. Проте, позивач, всупереч вимогам законодавства, користується недійсним посвідченням, безпідставно вимагаючи при цьому додаткові соціальні пільги, як інвалід ІІІ групи. Зауважив, що позивач отримав листи-талони, що дають йому право на одержання, як ветерану війни, проїзних квитків безоплатно від 09.09.2019 (60 талонів), які діють з 2019 року по 2024 рік по 10 талонів на кожний рік.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Позивач є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, яка призначена безстроково.

Крім того, позивач зазначає, що відноситься до інвалідів ІІІ групи, що підтверджується відповідним посвідченням, та має право на пільги та переваги, встановлені законодавством СССР для інвалідів Великої Вітчизняної війни.

27.01.2021 позивач звернувся до відповідача з вимогою надати талони на проїзд на посвідчення інваліда ІІІ групи Серії НОМЕР_2 на 2021 рік.

Відповідачем була надана відповідь від 02.02.2021, якою повідомлялось про те, що позивачем вже отримані листи-талони, що дають йому право на одержання, як ветерану війни, проїзних квитків безоплатно з 09.09.2019, строком до 2024 року.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ (далі - Закон №3551-ХІІ) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються , в т.ч. такі пільги:

- безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Це право поширюється і на особу, яка Супроводжує інваліда І групи.

Як вбачається з позовної заяви, позивач стверджує, що є особою з інвалідністю третьої групи.

Натомість, судом встановлено, що позивач особисто надав до Управління виписку із акту огляду МСЕК про повторний огляд щодо встановлення йому другої групи інвалідності з 29.03.2007.

На підставі даної виписки позивачу було видано посвідчення серії НОМЕР_3 від 04 квітня 2007 року, як особі з інвалідністю 2 групи, особисто під підпис, що підтверджується копією витягу з книги видачі посвідчень.

Постановою Верховного Суду від 23.12.2020 №361/822/17 встановлено, що викладені обставини свідчать про встановлення ОСОБА_1 іншої групи інвалідності (згідно з посвідченням інваліда II групи серії НОМЕР_3 ), яка не відповідає групі III, зазначеній в посвідченні серії НОМЕР_1 , виданому 28.04.1993, на підставі якого Позивачем заявлені вимоги.

В постанові Верховного суду від 15.07.2020 (справа №240/10153/19, адміністративне провадження К/9901/13038/20), зазначено, що днем виникнення права на отримання допомоги є, у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" інвалідність, як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Положення про медико-соціальну експертизу (надалі - МСЕК) затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 4 вищезазначеного Закону, пільги особам з інвалідністю надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності (для повнолітніх осіб), категорію "дитина з інвалідністю" (для дітей), а також у відповідних випадках вказано їх основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату).

Відповідно до пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності.

Таким чином, МСЕК встановлює інвалідність та видає відповідну довідку про встановлення конкретної групи інвалідності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності. Після чого, особа з інвалідністю звертається до органу соціального захисту за місцем реєстрації місця проживання для отримання відповідного посвідчення.

Відповідно до пункту 4.4. "Порядку обліку, зберігання, оформлення та видачі посвідчень особам, які одержують державну соціальну допомогу, відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам", затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 16.11.2007 №612 (яке діяло на момент видачі посвідчення), якщо змінюються дані про одержувача державної соціальної допомоги, видається нове посвідчення, про що робиться відповідний запис у особовій справі. Старе посвідчення підлягає знищенню.

Відповідно до пункту 4 розділу IV "Порядку оформлення, видачі, обліку та зберігання посвідчень для осіб, які одержують державну соціальну допомогу відповідно до Законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" та "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 11.01.2019 №35, (надалі - Порядок), якщо змінюються відомості про одержувача державної соціальної допомоги, видається нове посвідчення, про що робиться відповідний запис в особовій справі.

При заміні посвідчення одержувач державної соціальної допомоги повертає органу соціального захисту населення, за наявності, попередньо видане посвідчення, яке знищується відповідним органом соціального захисту населення.

З вищенаведеного вбачається, що позивач у 2007 році, коли отримував посвідчення інваліда II групи, повинен був повернути до Управління посвідчення інваліда ІІІ групи для знищення.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується позивачем, у 2007 році позивач не повернув до Управління посвідчення інваліда ІІІ групи, що втратило чинність відповідно до нової довідки МСЕК і нового посвідчення.

Таким чином, позивач продовжує одночасно користуватися копіями недійсного посвідчення - інваліда III групи та посвідченням інваліда II групи.

Згідно пункту 7.1 "Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994№302 (далі - Постанова №302), листи талони на право одержання ветеранами війни і особами, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", проїзних документів (квитків) безоплатно і з 50- відсотковою знижкою їх вартості видає особам з інвалідністю внаслідок війни - орган соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Виготовлення зазначених бланків та нагрудних знаків здійснюється за рахунок і в межах асигнувань, передбачених для відповідних органів у державному бюджеті.

Відповідно до пункту 12-1 Постанови №302, особам, які мають право на отримання кількох посвідчень відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", видається лише одне посвідчення за їх вибором.

Натомість, позивач зазначає, як підставу для неповернення до Управління посвідчення інваліда III групи серії НОМЕР_4 , а саме - пункт 13 Положення "Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Постанова №302).

Згідно пункту 13 Постанови №302, посвідчення осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників війни та прирівняних до них осіб, видані відповідними органами СРСР, союзних республік, які існували на його території, України та інших незалежних держав, що утворились на його території, за зразками, які діяли на 1 січня 1992 р. залишаються на збереженні у ветеранів війни.

Суд звертає увагу, що на збереженні, а не у використанні могли залишатися посвідчення у ветеранів війни і тільки ті, які були видані органами Союзу Радянських Соціалістичних республік.

Однак, посвідчення інваліда III групи серії НОМЕР_1 у 1993 році було видано відповідними місцевими органи вже Незалежної України, а не СРСР.

Листом Генерального штабу Збройних сил України Міністерства Соціального захисту України №05-250/4-04 від 20.12.1993 роз`яснено, що з метою своєчасного та в повному обсязі виконання вказаного Закону, до виготовлення нових бланків посвідчень ветеранів війни, надання їм пільг слід проводити на підставі одного з документів, перелічених у додатку.

Тобто, у 1993 році установи соціального захисту мали право користуватися старими бланками посвідчень за відсутністю нових.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача про незаконність надання талонів на проїзд позивачу, як інваліду ІІІ групи, та відповідно відмови у такій вимозі.

Доводи позивача про тривалий час неотримання таких талонів, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Так, позивач, як особа з інвалідністю 2 групи, відповідно до діючого посвідчення інваліда II групи від 04.04.2007 серія НОМЕР_3 отримав листи-талони, що надають йому право на одержання, як ветерану війни проїзних квитків безоплатно, а саме, від 09.09.2019 - серія АВ №176264 (60 талонів), які діють з 2019 року по 2024 рік по 10 талонів на кожний рік, що підтверджується копією витягу з журналу видачі талонів.

Отже, вимога позивача щодо забезпечення його талонами на проїзд на 2021 рік, як інваліда III групи, є неправомірною. З огляду на вказане, вимога про зобов`язання відповідача видати такі талони позивачу, як інваліду ІІІ групи, задоволенню не підлягає.

Крім того, позивач просить зобов`язати Управління надати йому посвідчення особи з інвалідністю ВВВ II групи та відповідно талони на проїзд до даного посвідчення.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач себе ототожнює з особами, які стали особами з інвалідністю внаслідок воєнних дій Великої Вітчизняної війни у період з 1941-1945рр.

Суд звертає увагу, що Законом України від 14.11.2017 №2203-VIII "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щодо посилення соціального захисту учасників антитерористичної операції, учасників Революції Гідності та членів сімей загиблих таких осіб", внесено зміни щодо слів "Великої Вітчизняної війни", які в свою чергу даним законом замінено словами "Другої світової війни".

Отже, суд вважає таку вимогу позивача незаконною і необґрунтованою, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 , 1961 року народження, жодним документом у справі не підтвердив свою участь у період Другої Світової війни чи післявоєнних дій.

Як зазначає позивач в описовій частині позовної заяви, відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. На виконання даного Закону винесена Постанова №302, якою затверджені зразки посвідчень, що видаються ветеранам війни, одне з яких, відповідно до свого статусу особи з інвалідністю II групи внаслідок війни, має в наявності позивач.

Як стверджує відповідач, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Броварської міської ради Броварського району Київської області, зареєстрований в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків за статусом "Особа з інвалідністю II групи внаслідок війни", користується всіма пільгами передбаченими законодавством для осіб з інвалідністю II групи внаслідок війни.

Таким чином, підстави для видання позивачу посвідчення особи з інвалідністю ВВВ II групи і талони на проїзд, відповідно до такого статусу - відсутні.

Щодо можливої компенсації позивачу за ненадання талонів на проїзд, суд зазначає, що компенсація витрачених коштів особою, яка має пільги згідно Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", у випадку неотримання талонів, законодавством не передбачена.

Крім зазначеного, позивач вважає, що відповідачем повинні бути відшкодовані йому матеріальні збитки в сумі п`яти розмірів прожиткового мінімуму, встановленому для працездатних осіб.

Суд, дослідивши матеріали справи, зазначає наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ст. 1166 Цивільного кодексу України, частиною першою якого передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Об`єктом правопорушення виступає річ, предмет матеріального світу, або гроші. Майнова шкода поділяється на реальні, фактичні втрати, пов`язані із знищенням або пошкодженням майна, та (або) витрати, пов`язані із відновленням свого порушеного права, а також упущену вигоду/доходи, які особа могла б одержати, якщо б її право не було порушено.

Суд наголошує, що доказів понесення позивачем будь-яких матеріальних втрат матеріали справи не містять.

Відтак, з урахуванням недоведеності позивачем фактів понесення ним матеріальних збитків у зв`язку з неправомірними діями Управління, стягнення з відповідача будь-яких коштів є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі п`яти розмірів прожиткового мінімуму, встановленому для працездатних осіб, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону України "Про звернення громадян" громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного вбачається, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом в постановах від 16.07.2020 у справі №822/3180/15 та від 04.03.2020 у справі №815/2215/15.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі №815/2215/15 зазначив, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відсутні.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Наведені процесуальні приписи не є імперативними, передбачають диспозитивну поведінку суду щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частинами другою, третьою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Тобто, судовий контроль у формі, передбачений статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, у розумінні суду, є актуальним для застосування у разі необхідності спонукати суб`єкта владних повноважень вчинити дії на виконання судового рішення у зв`язку з бездіяльністю такого суб`єкта владних повноважень.

У відповідності до приписів частини першої статті 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (із змінами і доповненнями) завершальною стадією судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження.

Згідно з частиною першою статті 5 цього Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Враховуючи викладене, а також те, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, враховуючи положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо обов`язковості судових рішень, суд не вбачає підстав для встановлення контролю за виконанням рішення, шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання за встановлених обставин на цій стадії судового процесу.

Аналогічна правова позиція підтверджується практикою Верховного Суду, що викладена в додатковій постанові по справі №235/7638/16-а від 31.07.2018.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

На виконання цих вимог відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність оспорюваної позивачем поведінки.

Водночас докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та були спростовані доводами відповідача.

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Балаклицький А. І.