Справа № 160/1960/23
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2023-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 червня 2023 року м. Дніпросправа № 160/1960/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Білак С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року у справі №160/1960/23 за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державного бюро розслідувань, в якій просив:

- зобов`язати Директора Державного бюро розслідувань України або іншу уповноважену особу видати наказ про призначення службового розслідування у відношенні слідчого третього слідчого відділу з дислокацією у м Дніпро ТУ ДБР розташованого у м.Полтава ОСОБА_2;

- зобов`язати уповноважених осіб ДБР провести службове розслідування у відношенні слідчого третього слідчого відділу з дислокацією у м Дніпро ТУ ДБР розташованого у м.Полтава ОСОБА_2 у відповідності до закону, та надіслати висновок про проведення зазначеного службового розслідування на електронну пошту ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2023 у цій справі закрито провадження з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.238 КАС України. За висновком суду, спір між сторонами виник у зв`язку з протиправними, на переконання позивача, діями чи бездіяльністю слідчих слідчих відділів, вчиненими під час розслідування кримінальних проваджень №0000419 та №0000128, перевірка правомірності яких, з огляду на положення пункту 2 частини 2 статті 19 КАС України, знаходиться поза межами юрисдикції адміністративного суду, адже їхнє оскарження має здійснюватися у порядку, установленому КПК України.

На ухвалу суду позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Обгрунтовуючи свої доводи, апелянт наполягає на тому, що підставою звернення до суду з даним позовом слугував факт неналежного виконання слідчим слідчого відділення ДБР своїх посадових обов`язків відповідно до Закону «Про звернення громадян» в порядку, визначеному Законом «Про Державне бюро розслідувань», тобто, пердметом спору є відносини щодо призначення службового розслідування стосовно працівника ДБР. Апелянт вважає, що його право на звернення до суду регламентується ч.1 ст.5 КАС України. Крім того, апелянт посилається на прававову позицію Верховного Суду, приведену у постанові по справі № 160/5330/20.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив про відсутність підстав для її задоволення, оскільки судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, їм надана належна юридична оцінка та висновок суду щодо порушення позивачем правил юрисдикції є законним і обгрунтованим. Зокрема, судом правильно встановлено, що підставою звернення позивача до суду слугувала відмова ДБР у проведенні службового розслідування щодо слідчого ТУ ДБР у м.Полтаві, який, на думку позвача, не вчиняє необхідні слідчі дії під час здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях. Таким чином, у спірних правовідносинах дії відповідача регламентуються кримінальним процесуальним законом, що не є предметом розгляду в адміністративному суді.

Апеляційну скаргу колегією суддів Третього апеляційного адміністративного суду розглянуто за правилами, встановленими ст.311 КАС України у письмовому провадженні.

Дослідивши обставини справи та підстави для апеляційного перегляду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Як встановив суд першої інстанції, що відповідає змісту позову та наявним у справі доказам, позивач просить зобов`язати відповідача провести службове розслідування у відношенні слідчого третього слідчого відділу з дислокацією у м. Дніпро ТУ ДБР, розташованого у м.Полтава, ОСОБА_2 щодо бездіяльності та неналежного розслідування кримінальних проваджень №0000419 та №0000128.

Свої доводи позивач обгрунтовує тим, що 17.01.2023 звернувся з дисциплінарною скаргою на ім`я директора державного бюро розслідувань України стосовно неналежого виконання слідчим ОСОБА_2. своїх повноважень під час проведення слідчих дій у кримінальних провадженнях, зокрема у кримінальних провадженнях № 0000419 та №0000128, у яких позивач визнаний потерпілим. У відповіді на його звернення ДБР було повідомлено, що за результатами проведення досудового розслідування у вказаних кримінальних провадженнях винесено постанови про їх закриття та ОСОБА_1 роз`яснено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності, зокрема, слідчого відповідно до норм КПК України.

Позивач вважає, що оскільки він звернувся з вказаною скаргою в порядку Закону «Про звернення громадян» та йому було відмовлено у її задоволенні, то вирішення спору щодо законності такої відмови суб`єкта владних повноважень має вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.

В свою чергу колегією суддів апеляційного суду враховується, що відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина перша статті 4 КАС України визначає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовим є спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. За правилами частини 2 вказаної статті юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Аналіз наведених процесчуальних норм свідчить про те, що сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції, а Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме владних управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Як зазначено вище, за результатами розгляду скарги позивача ДБР із посиланням на відповідні норми чинного кримінального процесуального законодавства, позивачу надано відповідь про прийняті у кримінальних провадженнях процесуальні рішення про їх закриття та роз`яснено вимоги статті 36, 284, 306 КПК України, якими врегульовано повноваження прокурора та слідчого судді в межах здійснення нагляду за дотриманням кримінального процесуального законодавства під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва, а саме щодо порядку оскарження таких рішень.

Позивач у своєму позові вказує на обставини, що свідчать про навність підстав для проведення службового розслідування у зв`язку з вчиненням слідчим слідчого відділу дисциплінарного проступку при проведенні ним досудового розслідування у значених кримінальних провадженнях та наявності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спірні правовідносини стосуються окремих питань діяльності ДБР, яка регламентована нормами КПК України.

Виходячи з правової позиції Верховного Суду, яка неодноразово висловлювалась у справах з подібними правовідносинами, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини 2 статті 19 КАС).

Отже, законодавцем передбачено публічно-правові спори, які належить розглядати не лише в адміністративному провадженні, а й у порядку кримінального судочинства.

Розмежування компетенції між судами різних юрисдикцій є запорукою стабільності правової системи як необхідної умови втілення гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.

Критеріями такого розмежування, тобто передбаченими законом умовами, за якими певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, суб`єктний склад і характер спірних правовідносин у їх сукупності або пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною 1 статті 1 Кримінального процесуального кодексу України порядок кримінального провадження на всій території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статі 3 КПК України кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

За своєю правовою природою кримінальне провадження становить єдиний комплекс вчинюваних в установленому КПК порядку дій, у межах якого органи досудового розслідування і суд здійснюють функцію притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Зокрема, таке провадження включає встановлені законом процедури одержання доказів, гарантії законності цих процедур, а також право особи в установлений КПК спосіб оспорювати правомірність відповідних процесуальних дій та/або рішень у контексті реалізації свого права на захист.

Завданням кримінального провадження відповідно до частини 1 статті 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Пунктом 5 частини 1 статі 3 КПК України досудове розслідування визначено як стадію кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Конституційний Суд України у рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК України), оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

Аналогічний висновок міститься у Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Приписами частин 1-3 статті 38 КПК передбачено, що органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання.

Досудове слідство здійснюють: 1) слідчі підрозділи: органів Національної поліції; органів безпеки; органів Державного бюро розслідувань; 2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України; 3) підрозділи детективів органів Бюро економічної безпеки України. Дізнання здійснюють підрозділи дізнання або уповноважені особи інших підрозділів: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; в) органів Бюро економічної безпеки України; г) органів Державного бюро розслідувань; ґ) Національного антикорупційного бюро України.

Відповідно до частини першої статті 303 КПК України визначено виключний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені на досудовому провадженні. В тому числі відповідно до цієї норми на стадії досудового провадження заявником, потерпілим, його представником чи законним представником можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження. астиною другою цієї ж статті обумовлено, що скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які не розглядаються під час досудового розслідування, можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу. Аналогічного змісту положення містить ч.4 ст.284 КПК України, згідно якої про закриття кримінального провадження слідчий, дізнавач, прокурор приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, зміст наведених норм дає підстави для висновку, що орган дізнання, попереднього слідства, прокуратури під час вчинення діянь, пов`язаних із досудовим розслідуванням злочинів, не здійснюють публічно-владних управлінських функцій, а отже оскарження таких дій має відбуватися виключно за правилами, установленими КПК України.

Подібна за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 826/13340/15, від 21 листопада 2018 року в справа № 826/2004/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 808/390/18, від 28 серпня 2019 року в справі № 1540/5031/18, спірні правовідносини у яких є подібними.

Резюмуючи наведене, колегія суддів зазначає, що оскільки спір у цій справі фактично виник у зв`язку з протиправними, на переконання позивача, діями чи бездіяльністю слідчого, вчиненими під час досудового розслідування кримінальних проваджень №0000419 та №0000128, перевірка їх правомірності з огляду на положення пункту 2 частини 2 статті 19 КАС України знаходиться поза межами юрисдикції адміністративного суду, адже їхнє оскарження має здійснюватися у порядку, установленому КПК України.

Законодавством чітко визначено механізм контролю за законністю прийнятих процесуальних рішень відповідною посадовою особою органу досудового розслідування при здійсненні кримінального провадження, в тому числі передбачено право заінтересованої особи в порядку, передбаченому КПК України, звернутися зі скаргою на процесуальні рішення, дії або бездіяльність уповноваженої особи органу досудового розслідування (слідчого), вчинені нею під час кримінального провадження, зокрема до суду. Таким чином, оскільки законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) слідчих, вчинених при проведенні досудового розслідування у конкретній справі, не може перевірятися поза межами передбаченого кримінальним процесуальним законом контролю, то обраний позивачем спосіб захисту, як-от зобов`язання відповідача провести службове розслідування стосовно слідчого, який, на думку позивача, порушив вимоги КПК України, жодним чином позитивно не вплине на хід досудового розслідування і не відновить/не захистить права позивача як заявника/потерпілого у кримінальному провадженні.

Окрім наведеного, колегія судді звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду у справі №380/19076/21 згідно якого, відсутність регламентації у національному законодавстві права особи на оскарження відмови у проведенні службового розслідування є розумним обмеженням у процедурі дисциплінарної відповідальності слідчого, покликаним не перевантажувати судову систему за умови, якщо чинне законодавство передбачає конкретні способи захисту прав та інтересів зацікавленої особи.

Таким чином, в контексті встановлених обставин цієї справи, за обраного позивачем способу захисту як потерпілого у відповідних кримінальних провадженнях, надання адміністративним судом оцінки правомірності вчинення окремих процесуальних дій слідчим органу досудового розслідування виходить за межі адміністративного судочинства та суперечить вимогам КАС України.

Посилання позивача на прававову позицію Верховного Суду у постанові по справі № 160/5330/20 колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим, оскільки у приведеній позивачем справі предметом спору є відносини щодо призначення службового розслідування стосовно працівника ДБР у спорі, що стосується проходження публічної служби за позовом особи, у відношенні якої суб`єктом владних повноважень були прийняті рішення стосовно призначення та проведення службового розслідування. Віднесення таких справ до юрисдикції адміністративного суду регламентується п.2 ч.1 ст.19 КАС України, отже доводи апелянта за приведених обставин є безпідставними.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Суд вважає, що ним надано відповідь на всі доводи апеляційної скарги, які можуть вплинути на правильність розгляду цієї справи на стадії апеляційного перегляду судового рішення.

Керуючись ст.ст.19, 238, 242, 308, 315, 316, 325, 328-329 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2023 по справі № 160/1960/23- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко