Справа № 712/5531/22
Суддя: Стеценко О. С.
Дата ухвалення: 2023-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЄУ № 712/5531/22
Провадження №2-а /712/76/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року Соснівський районний суд м. Черкаси

у складі головуючого судді Стеценко О.С.,

за участю секретаря Руденко А.В.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача Горобця С., представника відповідача Слобожаник А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Соснівського відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області про визнання протиправними та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з адміністративним позовом до відповідача, у якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Соснівського відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №11 від 07.07.2022, прийняте відносно ОСОБА_3 .

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що Соснівським відділом у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області 07.07.2022 прийнято рішення №11 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства щодо громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Завідувачем сектору ОСОБА_5 за результатами розгляду матеріалів відносно позивача установлено, що останній в`їхав на територію України 05.01.2020 через КПП «Плетенівка». При вчиненні записів в паспортному документі громадянина ОСОБА_3 встановлено, що він в`їхав на територію України 05.01.2020 через КПП «Плетенівка» з приватною метою. При перевірці паспортного документу також встановлено, що строк перебування на території України Соснівським відділом у м. Черкаси УДМС у Черкаській області чи іншими органами/підрозділами Державної міграційної служби не продовжувався. Після прибуття на територію України по закінченню строку перебування 90 днів протягом 180-денного періоду позивач повинен був самостійно залишити межі України, що не зробив, чим грубо порушив п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства та території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150.

07.07.2022 позивач ОСОБА_6 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП України за порушення строку перебування на території України та ухилення від виїзду з території України, відповідачем вирішено примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни громадянина Азербайджану та зобов`язано покинути територію України у термін до 06.08.2022.

Не зважаючи на те, що позивач не володіє українською мовою та майже не розуміє її, при оголошенні рішення перекладача запрошено не було, що грубо порушує права позивача, оскільки він повною мірою навіть не розумів, що за документ підписує та відповідно не мав змоги надати жодного пояснення, що стало причиною невірно встановлених та внесених до рішення фактів.

На території України позивач проживає разом із своєю дружиною ОСОБА_7 , з якою виховують п`ятеро дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Не зважаючи на те, що позивач дійсно офіційно не працевлаштований, але дружина вимушена постійно наглядати за малими дітьми, тому він працює різноробочим на Центральному ринку м. Черкаси та отримує гроші, на які живе вся родина.

Тому примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни залишить п`ятьох українських дітей без рідного батька, а жінку без коханого чоловіка та засобів до існування, оскільки родина не має достатньо коштів для того, щоб виїхати з України до Азербайджану разом з головою сімейства.

Окрім цього, наразі триває процес виготовлення закордонних паспортів для дітей позивача.

Разом з тим, у оскаржуваному рішенні зазначено, що позивач не має родичів на території України, які б могли гарантувати фінансове та медичне забезпечення.

Однак дане твердження є помилковим, адже позивач має рідного дядька ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рідну племінницю ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що є громадянкою України та рідного брата ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який має посвідку на постійне проживання у в Україні та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

З усіма родичами позивач знаходиться у близьких родинних відносинах та у будь-якій життєвій ситуації, як то виникнення необхідних у фінансовому чи медичному забезпеченні, він може розраховувати на їх підтримку та допомогу.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому не погодився з позовом у зв`язку з тим, що позивач громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , в`їхав на територію України 05.01.2020 через контрольно пропускний пункт «Плетенівка» на підставі національного паспорта громадянина Азербайджанської Республіки серії НОМЕР_1 , виданого 21.11.2019 терміном дії до 20.11.2029.

В силу приписів 2 порядку №150 Постанови Кабінету Міністрів України «Продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» позивач мав право перебувати на території України 90 днів упродовж 180 денного періоду.

У той же час, після спливу зазначеного строку позивач територію України самостійно не залишив, термін свого законного перебування на території України в установленому законом порядку не продовжив, отже з 04.04.2020 перебував на території України без законних підстав.

07.07.2022 уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України завідувачем сектору Соснівського відділу у місті Черкаси УДМС у Черкаській області Нестеренком Б.В. відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЧК № 001332, відповідно до якого задокументовано факт ухилення ОСОБА_16 виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, тобто вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Постановою начальника Соснівського відділу у місті Черкаси УДМС у Черкаській області серії ПР МЧК № 001332 від 07.07.2022 ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 2040 грн.

Зазначений штраф сплачено 12.07.2022 особисто позивачем, що підтверджується квитанцією №88009252.

07.07.2022 Соснівським відділом у місті Черкаси УДМС У Черкаській області, відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», прийнято рішення №11 про примусове повернення ОСОБА_3 до країни походження або третьої країни та зобов`язано його покинути територію України в термін до 06.08.2022.

Щодо посилань позивача на не запрошення перекладача під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач зазначає, що під час прийняття рішення №11 про примусове повернення позивачем не заявлялось клопотання про залучення перекладача, доказів подання такого клопотання не надано. У той же час позивачу було повідомлено про підстави прийняття такого рішення, повідомлено про граничний термін залишення території України та роз`яснено вимоги ст. 30 Закону України № 3773-VІ щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк, про що свідчить підпис позивача у вказаному рішенні.

Водночас позивачем добровільно сплачено адміністративний штраф за порушення вимог міграційного законодавства України, а отже він усвідомлював суть і характер вчиненого ним правопорушення.

Отже, виходячи з наведеного правового обґрунтування, відповідач вважає, що під час прийняття оскаржуваного рішення він діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити з підстав зазначених в ньому.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов до наступних висновків.

Особа ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянина Республіки Азербайджану, посвідчується паспортом НОМЕР_1 , виданим 21.11.2019, термін дії паспорту до 20.11.2029.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви та матеріалів, наявних у відповідача, громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , в`їхав на територію України 05.01.2020 через контрольно пропускний пункт «Плетенівка» на підставі національного паспорту громадянина Азербайджанської Республіки серії НОМЕР_1 , виданого 21.11.2019 терміном дії до 20.11.2029.

У протоколі про адміністративне правопорушення вказано, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не покинув територію України у встановлений законом термін, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Судом встановлено, що 07 липня 2022 року відповідачем відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП серії ПР МЧК № 001332 та винесено постанову серії ПН МЧК № 001331 про накладення штрафу в сумі 2040 грн.

Відповідно до квитанції №88009252 від 12.07.2022 позивач ОСОБА_6 здійснив оплату штрафу за адміністративне порушення в сумі 2040 грн.

Рішенням №11 від 07.07.2022 вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Азербайджану ОСОБА_3 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 06.08.2022.

Відповідно до пунктів 6, 13, 25 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VІ іноземець особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Країна походження іноземця або особи без громадянства країна чи країни громадянської належності або країна попереднього постійного проживання. Третя країна країна, яка не є країною походження іноземця або особи без громадянства.

Згідно з частинами першою та третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VІ іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VІ визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно ч. 3 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VІ, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення. Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VІ іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно до частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VІ іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Відповідно до статті 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Азербайджанської Республіки про безвізові поїздки громадян (Угоду затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2002 №1565) громадянин держави однієї Сторони, незалежно від місця їх постійного проживання, можуть в`їжджати, прямувати транзитом, виїжджати та перебувати на території держави іншої сторони без віз з дотриманням правил перебування і реєстрації, що діють в цій державі по документах, зазначених у додатках 1 та 2 цієї Угоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VІ іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частиною 2 статті 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VІ іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

З метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Соснівським відділом у м. Черкаси УДМСУ в Черкаській області було прийнято рішення № 11 від 07.07.2022 про примусове повернення в країну походження громадянина Азербайджану ОСОБА_3 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 06.08.2022.

У визначений термін громадянин Азербайджану ОСОБА_6 з території України не виїхав та є обґрунтовані підстави вважати, що він ухиляється від виконання такого рішення.

20.09.2022 представником позивача надані додаткові докази у справі. Оцінюючи зазначені докази, суд виходить у такого.

Позивачем надана заява від 02.09.2022 про отримання посвідки на проживання.

Суд вказану заяву не приймає до уваги, оскільки предметом розгляду цієї справи є обґрунтованість та законність прийняття рішення відповідача від 07.07.2012.

На час прийняття оспорюваного рішення позивач не звертався до відповідача з відповідною заявою.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач з 2007 року проживає разом з цивільною дружиною в Україні, тобто більше 16 років, однак звернувся до органу ДМС з вищевказаною заявою лише 02.09.2022 під час розгляду цієї судової справи, що свідчить про свідоме порушення ним умов перебування в Україні.

Посилання позивача на наявність п`ятьох дітей на території України не знайшло свого підтвердження, оскільки лише в свідоцтві про народження ОСОБА_8 в графі «батько» зазначений громадянин Азербайджану ОСОБА_17 , а відомості про батька інших дітей внесені на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, якою передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Також позивач зазначає, що має рідного дядька ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який є громадянином України, рідну племінницю ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є громадянкою України, та рідного брата ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який має посвідку на постійне проживання в Україні, однак доказів, які б свідчили про наявність родинних відносин (копії свідоцтв про народження тощо) суду не надано.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд не приймає до уваги акт опитування сусідів, пояснення ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , оскільки вони є недопустимими доказами у розумінні ст. 74 КАС України, якою передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Лист Соснівського відділу у м. Черкаси Управління Державної Міграційної Служби України в Черкаській області про прийняття рішення щодо набуття громадянства України ОСОБА_8 не спростовує та не підтверджує жодної обставини у справі, а тому не прийнятий судом.

Лист Служби у справах дітей Черкаської міської ради від 18.08.2022 №11937-01-21 лише підтверджує, що до служби не надходила інформація щодо невиконання позивачем та ОСОБА_7 батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_8 , 2008 року народження, однак жодним чином не доводить незаконність оспорюваного відповідачем рішення.

Крім цього, з листа вбачається, що відомості про батька інших дітей внесені на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, що спростовує доводи позивача про те, що він є батьком цих дітей і діти перебувають на його утриманні.

Також позивачем не доведено, що він має дружину, оскільки суду не надано ані свідоцтво про шлюб, ані рішення про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю.

А отже, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що відповідачем не враховано сімейний стан позивача.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Тобто законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

Згідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Позивачем не було надано жодних обґрунтованих обставин на підтвердження власної правової позиції.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

У силу приписів пункту 2 Порядку №150 Постанови Кабінету Міністрів України «Продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» позивач мав право перебувати на території України 90 днів упродовж 180-денного періоду.

У той же час після спливу зазначеного строку позивач територію України самостійно не залишив, термін свого законного перебування на території України в установленому законом порядку не продовжив, отже з 04.04.2020 перебував на території України без законних підстав.

Позивачем вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП України, а саме порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання або ухилення від виїзду України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України.

У силу приписів частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Вчинення вказаного правопорушення позивачем в силу вище вказаних приписів стали підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Отже позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України.

Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI, позивачем не надано. Також відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, сплата позивача штрафу підтверджує, що він усвідомлював скоєне ним правопорушення, а отже і прийняте рішення відповідача.

Відносно доводів позивача, що оскаржуване рішення відповідачем прийнято без перекладача, суд зазначає таке: відповідно до пункту 2 розділу 2 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства. У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення, посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.

Аналіз цієї норми дає підстави дійти висновку, що перекладач для оголошення рішення залучається на вимогу особи. Матеріали справи не містять відомості, що така вимога позивача заявлялась.

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150, терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» визначають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

При цьому, чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України.

У даному випадку, суд вважає, що після закінчення терміну перебування в Україні, реалізуючи принцип «ефективного засобу», послідовним є прийняття з боку уповноваженого органу влади рішення про примусове повернення в країну походження.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 5 ст. 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, постановою Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 760/2846/17 зроблено висновок, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Крім того, статтею 160 КАС України встановлено, що в позовній заяві зазначаються, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.

Крім того, під час розгляду справи судом не встановлено обставин, передбачених ст.ст. 31, 34 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Натомість відповідачем повністю доведено, що винесене рішення №11 від 07.07.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства є законним та обґрунтованим.

Встановивши фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази, суд з урахуванням вище наведених норм чинного законодавства, приходить до висновку про правомірність дій службових осіб Соснівського відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області під час розгляду справи про адміністративне правопорушення у відношенні громадянина Азербайджану ОСОБА_3 та законність рішення № 11 від 07.07.2022 про примусове повернення в країну походження.

У зв`язку з чим, суд вважає, що дії відповідача ґрунтуються на законі, тому рішення № 11 від 07.07.2022 про примусове повернення в країну походження громадянина Азербайджану ОСОБА_3 підлягає залишенню без змін, а адміністративний позов - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-9, 72-77, 241-246 КАС України, суд -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Соснівського відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області про визнання протиправними та скасування рішення - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 04.07.2023.

Суддя: О.С. Стеценко