Справа № 420/808/23
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2023-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/808/23

Перша інстанція: суддя Марин П.П.,

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Бітова А.І.,

Танасогло Т.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2023р. ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просила:

- визнати протиправною відмову ВЧ НОМЕР_1 у формі листа від 28.12.2022р. вихідний №3226 щодо не нарахування та несплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку строком 56 діб, за чотири роки (2019-2022 рік включно);

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку строком 56 діб, за чотири роки (2019-2022 рік включно).

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що при звільненні з військової служби, їй не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019р. по 2022р..

При цьому, вона звернулась до відповідача щодо здійснення нарахування та виплати грошової компенсації, але відповіддю від 28.12.2022р. у такій виплаті їй відмовлено.

Вважаючи такі дії відповідача щодо не виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку протиправними, ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що до стажу для щорічних додаткових відпусток не враховують час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігали місце роботи (посаду) і зарплату повністю (окрім щорічних основної та додаткових відпусток) або частково, зокрема період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років (за медичним висновком 6 років).

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом у Збройних Силах України.

25.06.2018р. ОСОБА_1 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 .

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 5.12.2018р. №269, ОСОБА_1 вибула у додаткову відпустку, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку строком з 5.12.2018р. по 17.09.2021р..

Згідно з витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 5.12.2018р. №84-РС відповідно до пп.16 п.116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008, ОСОБА_1 , яка убула у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показниками) увільнено від займаної посади і зараховано в розпорядження командира.

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 9.09.2021р. №202, наказано вважати такою, що убуває у додаткову відпустку, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею шестирічного віку: сержанта ОСОБА_1 , у АДРЕСА_1 , строком на 1 (один) рік з 18.09.2021р. до 17.09.2022р..

Згідно з витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 08.09.2021р. №267, наказано вважати такою, що убуває у додаткову відпустку, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею шестирічного віку: сержанта ОСОБА_1 , у АДРЕСА_1 , строком на 1 (один) рік з 18.09.2022р. до 17.09.2023р..

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 25.10.2022р. №322, ОСОБА_2 звільнена у запас з військової служби за ст.26 ч.5 п.3 підпункт «г» ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку.

5.12.2022р. ОСОБА_1 звернулась до ВЧ НОМЕР_1 із заявою щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019р. по 2022р..

Однак, листом від 28.12.2022р. відповідач відмовив у задоволенні вказаної заяви.

Вважаючи, що відповідач при звільненні позивача з військової служби протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2019р. по 2022р., передбаченої п.12 ч.1 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернулась в суд із позовом.

Перевіряючи правомірність та законність дій військової частини у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із п.12 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 ЗУ «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст.6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст.8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст.16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до ЗУ «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно п.12 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Абзацом 3 п.14 ст.10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п.п.17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Закону України від 21.10.1993р. №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 6.12.1991р. №1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

Згідно ст.1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону №1932-XII визначено, що особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Між тим, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені п.п.17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.8 ст.10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.16-2 ЗУ «Про відпустки».

Крім того, відповідно до п.3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 7.06.2018р. №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

З огляду на викладене, судова колегія зазначає, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ.

При цьому, за правилами ч.2 ст.82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки (стаття 76 цього Кодексу), зараховуються:

1) час фактичної роботи із шкідливими, важкими умовами або з особливим характером праці, якщо працівник зайнятий у цих умовах не менше половини тривалості робочого дня, встановленої для працівників даного виробництва, цеху, професії або посади;

2) час щорічних основної та додаткових відпусток за роботу із шкідливими, важкими умовами і за особливий характер праці;

3) час роботи вагітних жінок, переведених на підставі медичного висновку на легшу роботу, на якій вони не зазнають впливу несприятливих виробничих факторів.

Приписами ст.84 КЗпП України встановлено, що у випадках, передбачених ст.25 ЗУ «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.

За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та роботодавцем, але не більше 15 календарних днів на рік.

У разі встановлення Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» термін перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину не включається у загальний термін, встановлений частиною другою цієї статті.

Судова колегія звертає увагу на те, що право на отримання додаткових відпусток у особи виникає виключно у разі, коли працівник фактично працював та виконував службові обов`язки.

Як вбачається із матеріалів справи, що згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 5.12.2018р. №269, ОСОБА_1 вибула у додаткову відпустку, у зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку строком з 5.12.2018р. по 17.09.2021р..

В подальшому, згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 9.09.2021р. №202, наказано вважати такою, що убуває у додаткову відпустку, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею шестирічного віку: сержанта ОСОБА_1 , у АДРЕСА_1 , строком на 1 (один) рік з 18.09.2021р. до 17.09.2022р..

Згідно з витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 08.09.2021р. №267, наказано вважати такою, що убуває у додаткову відпустку, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею шестирічного віку: сержанта ОСОБА_1 , у АДРЕСА_1 , строком на 1 (один) рік з 18.09.2022р. до 17.09.2023р..

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 25.10.2022р. №322, ОСОБА_1 звільнена у запас з військової служби за ст.26 ч.5 п.3 підпункт «г» ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку.

З огляду на викладені обставини, судова колегія приходить до висновку, що у період з грудня 2018р. до моменту звільнення 25.10.2022р. ОСОБА_1 фактично не здійснювала службових обов`язків та перебувала у відпустках по догляду за дитиною, а тому не набула необхідного стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ВЧ НОМЕР_1 правомірно не нарахувала та не виплатила ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019р. по 2022р..

В апеляційній скарзі апелянт посилається на постанову Верховного суду від 16.05.2019р. у зразковій справі №620/4218/18 та зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки дана справа має всі ознаки типової, а тому суд повинен враховувати відповідні висновку Верховного Суду.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що дана справа №420/808/23 та зразкова справа на яку посилається апелянт мають різні обставини, оскільки в даній справі спір виник через те, що у спірний період особа перебувала у відпустці по догляду за дитиною та не набула необхідного стажу для отримання права на додаткову відпустку, а в зразковій справі правовідносини з приводу застосування п.19 ст.10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ, яким припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки.

З огляду на зазначене, судова колегія вважає, що дані правовідносини не є подібними, а тому в цій справі висновки Верховного Суду по зразковій справі застосуванню не підлягають.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2023р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.І. Бітов

Т.М. Танасогло