Справа № 520/5107/19
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2023-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

04 липня 2023 р. Справа №520/5107/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олексія Котеньова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківської області, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.04.2019 №75-19;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 28.02.2019 №72 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративним судом постановою від 20.04.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року скасовано, а справу №520/5107/19 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції Харківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду.

Скасовуючи рішення судів, Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій не установили усіх обставин справи та не надали оцінки ситуації, яка склалася в країні походження позивача, а саме триваючому військовому конфлікту, який охоплює всю територію країни. Суди не обґрунтували недостатності наявних у позивача підстав для прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суди не перевірили, чи була проведена відповідачем оцінка доводів позивача в аспекті наявності умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з наявністю військових дій на території країни, що розцінюється міжнародною спільнотою як загальнопоширене насилля та порушення прав людини.

Відповідачем, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області, надано до суду письмові пояснення з урахуванням висновків Верховного Суду, в яких вказано, що враховуючи чинність ухвали КАС від 09.01.2019 та постанови ХААС від 20.11.2018 у справі 820/5000/18, а також відсутність змін після прийняття рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.06.2018 № 179-18 та умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, керуючись частиною шостою статті 5 цього Закону було відмовлено громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідачем також зазначено, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено воєнний стан на всі території України. Харківська міська територіальна громада входить до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 (зі змінами). Ураховуючи викладене УВКБ ООН було сформовано та прийнято позиції щодо повернення в Україну, відповідно до яких рекомендовано виключити Україну із списку безпечних країн походження. Відповідачем також вказано, що позивач з початку повномасштабного вторгнення виїхав разом зі своєю сім`єю в Німеччину, де станом на сьогоднішній день проживає та користується захистом. Про вказані обставини свідчить власноруч написана заява, яка була надіслана на електрону пошту ДМС, з викладеними обставинами та в якій позивач просить повернути йому та його родині паспортні документи, які перебувають на зберіганні у ДМС, як це вимагає законодавство.

Інші заяви по суті спору на стадії нового розгляду справи до суду не надходили.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Дослідивши доводи позову, відзиву на позивну заяву, відповіді на відзив, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що позивач є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 з перекладом.

Позивач вперше звернувся до Головного управління ДМС України у Харківській області із заявою про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту 30 жовтня 2017 року.

Рішенням ДМС України від 01 червня 2018 року №179-18 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про скасування рішення ДМС України від 01 червня 2018 року №179-18 та зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням від 13 вересня 2018 року у справі №820/5000/18 Харківський окружний адміністративний суд залишив позов ОСОБА_1 без задоволення.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі №820/5000/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року у справі №820/5000/18 залишено без задоволення.

Позивач, не погодився із указаними судовим рішеннями та звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, який ухвалою від 09 січня 2019 року у справі №820/5000/18 відмовив у відкритті касаційного провадження.

Позивач повторно подав заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28 лютого 2019 року до Головного управління ДМС України у Харківській області.

Наказом Головного управління ДМС України у Харківській області від 28 лютого 2019 року №72 відмовлено позивачу в прийнятті його заяви та вручено повідомлення від 28 лютого 2019 року №17 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач 06 березня 2019 року оскаржив до ДМС України указаний наказ Головного управління ДМС України у Харківській області від 28 лютого 2019 року №72.

За результатами розгляду скарги позивача, головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту Ю.І. Гуляй, складено висновок від 13 травня 2019 року о/с №2018КН/о-29, який було затверджено заступником директора Департаменту начальником відділу по роботі з шукачами захисту.

У Висновку від 13 травня 2019 року указано, що на основі всебічного вивчення матеріалів особової справи позивача зазначено, що заявник не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Разом з тим, у повторній заяві шукач захисту наводить факти, які тотожні відомостям, що були спростовані Головним управлінням ДМС в Харківській області та ДМС України під час провадження за його попередньою заявою та під час перегляду рішення суб`єкта владних повноважень у судовому порядку.

Указано, що з матеріалів особової справи, заяви та скарги установлено, що шукач захисту не надав доказів, що стали б підставою для прийняття рішення на користь заявника. Актуалізована інформація по країні походження шукача захисту не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду його заяви по суті. Указане пов`язано з тим, що обставини справи (основні доказові елементи заяви) шукача захисту не змінилися. Водночас, інформація щодо безпекової ситуації в Афганістані не може бути підставою для повторного розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки загальна ситуація в Афганістані після прийняття рішення ДМС України від 01 червня 2018 року №179-18 також суттєво не змінилася. Заявник не зазначив нововиявлених деталей щодо обставин проживання та побоювань повернення в Афганістан, які можна кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення в країну громадянської належності.

У висновку зазначено, що на підставі вищевикладеного, а також відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вважає за доцільне, відхилити скаргу ОСОБА_1 на рішення Головного управління ДМС в Харківській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 13 травня 2019 року №75-19, відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону, пп. «б» пункту 8.3. розділу VIII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року №649, відхилена скарга позивача від 06 березня 2019 року на наказ Головного управління ДМС в Харківській області від 28 лютого 2019 року №72 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, повідомленням від 20 травня 2019 року №57 проінформовано позивача про відхилення його скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Указане повідомлення позивач отримав 21 травня 2019 року, що підтверджується відповідним підписом.

Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 13 травня 2019 року №75-19 та наказом Головного управління ДМС України у Харківській області від 28 лютого 2019 року №72 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду із цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі норми права та враховує висновки і мотиви, з яких скасовані рішення судів Верховним Судом, які є обов`язковими для суду при новому розгляді справи.

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні урегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і далі у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до пункту 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Правила №649) уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; д) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Пунктом 2.4 Правил №649 визначено, що у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Позивач у позові вказує, що у порівнянні з його минулою заявою про визнання біженців або особою, яка потребує додаткового захисту, від 30.10.2017, значно погіршилась ситуація у країні його громадянської належності. У країні його громадської належності існує ситуація загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту, систематичне порушення прав людини та загроза моєму життю, безпеці та свободі через застосування тортур, нелюдського або такого. що принижує гідність, поводження чи покарання. Також позивач вважає, що його будуть переслідувати члени терористичної організації «Талібан», через те, що він підтримує уряд і міжнародне співтовариство, також вони вважають позивача порушником принципів, норм і цінностей ісламу та прихильником «західного» способу життя.

На підтвердження побоювань позивача у позові наведено посилання на публікації Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), Керівництво з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану, 30 листопада 2018 року, доповіді Генерального секретаря про Положення в Афганистані та його наслідки для міжнародного миру та безпеки від 7 грудня 2018 року та від 10 вересня 2018 року, публікації Генеральної Асамблеї про положення в Афганістані та його наслідки для міжнародного миру і безпеки, 28.02.2019.

Зі змісту цих джерел судом встановлено, що ситуація в Афганістані порівняно, наприклад, з 2017 роком, значно погіршилася, зокрема, за 2018 рік зареєстровано 10933 жертви цивільного населення, що є найбільшою кількістю загиблих цивільних за один рік з моменту фіксації міжнародними організаціями кількості жертв з 2009 року, що також на 5 відсотків більше, ніж в 2017 році.

УВКБ ООН вважає, що цивільні, яких таліби вважають порушниками принципів, норм та цінностей ісламу в тому вигляді, в якому саме вони його інтерпретують, можуть стати жертвами переслідувань та потребують міжнародного захисту.

Утім, зі змісту спірних рішень суд не вбачає, що відповідачем надавалась оцінка такій інформації щодо країни походження позивача, яка була актуальною на момент його звернення з черговою заявою (початок 2019 року), що зумовлює висновок суду про неприйнятність аргументів відповідача про відсутність суттєвої зміни ситуації в країні походження заявника порівняно з попереднім зверненням (у 2017 році).

Більш того, протягом розгляду справи в суді з 2019 року по 2023 рік ситуація в країні походження заявника змінилася, з засобів масових інформацій вбачається, що після початку масової евакуації сил НАТО, Талібан розпочав широкомасштабний наступ по всій країні, в ході якого вони, практично не зустрічаючи спротиву з боку сил безпеки Ісламської республіки Афганістан, захопили більшу частину країни, таліби опанували Кабул. Того ж дня президент Афганістану Ашраф Гані втік з країни; таліби оголосили перемогу і переможне завершення війни. Відновлення правління талібів було підтверджено Сполученими Штатами, і 30 серпня 2021 року останній американський військовий літак вилетів з Афганістану, припинивши майже 20-річну військову присутність Заходу в країні.

За аналітичними даними проєкту «Витрати війни», війна в Афганістані забрала життя 176 000 осіб; 46 319 мирних жителів, 69 095 військових та поліцейських та щонайменше 52 893 бійців руху опору. За даними ООН, після вторгнення 2001 року в Афганістан повернулося понад 5,7 млн колишніх біженців. Однак після поновлення наступу талібів у 2021 році 2,6 мільйона афганців залишаються біженцями або втекли, переважно до Пакистану та Ірану, а ще 4 мільйони афганців залишаються внутрішньо переміщеними особами всередині країни.

Відтак, враховуючи, що відповідачем не була проведена оцінка доводів позивача в аспекті наявності умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з наявністю військових дій на території країни, що розцінюється міжнародною спільнотою як загальнопоширене насилля та порушення прав людини, суд приходить до висновку про протиправність спірних рішень.

Так, Верховний суд, направляючи справу на новий розгляд, вказав, що бажання шукача захисту оформити своє легальне перебування на території України не є беззаперечним доказом відсутності загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження та не є умовою, вичерпний перелік яких наведено у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Верховний Суд звертає увагу на те, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася у її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Крім того Верховний Суд зазначив, що ДМС України мала можливість прийняти заяву-анкету позивача, провести інтерв`ю та з`ясувати, чи містить заява позивача характер зловживання, у зв`язку із тим, що позивач уже не вперше звертається із заявою та йому було відмовлено у визнанні біженцем. За відсутності такого інтерв`ю та за відсутності ґрунтовного аналізу зміненої інформації по країні походження, рішення ДМС України є необґрунтованим і таким, що прийняте з порушенням норм закону. Проте, указані обставини судами не досліджувалися.

Подібну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі №640/23300/19.

Суд приймає вказане рішення з огляду на ситуацію в країні походження заявника саме на момент прийняття спірних рішень, водночас, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача суд не може не врахувати поточну ситуацію як і в Афганістані, так і в Україні.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента України та триває і наразі.

Обґрунтованими є посилання представника відповідача як і на факт перебування міста Харкова, де проживав заявник, в зоні проведення бойових дій, так і на факт надіслання позивачем електронного листа до ДМС України, в якому він повідомляє про виїзд до Німеччини.

Відтак, при вирішенні питання про прийняття заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач не позбавлений права врахувати наявність інтересу заявника для набуття цього статусу, що з урахуванням введення воєнного стану на території України, на сьогодні може бути не актуальним.

При цьому, скасовуючи рішення відповідачів, прийнятих у 2019 році, суд зазначає, що оцінка таким рішенням судом на відповідність приписам ст.2 КАС України надається на момент їх прийняття, водночас, при вирішенні питання про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у 2023 році відповідач може враховувати поточну ситуацію в Україні.

Додатково суд зазначає, що до суду не надано доказів того, що позивач втратив інтерес до розгляду справи, будь-яких заяв чи клопотань про залишення позову без розгляду чи відмови від позову до суду не надходило.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.4-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 236 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, наказу та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними і скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.04.2019 №75-19 та наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 28.02.2019 №72 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області вирішити питання про прийняття заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду у цій справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 04 липня 2023 року.

Суддя Олексій Котеньов