Справа № 120/7339/23
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 липня 2023 р. Справа № 120/7339/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю дій відповідача щодо зменшення розміру пенсії з 01.01.2023, розмір якої був визначений на виконання рішень Віннцького окружного адміністративного суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі №120/1691/21-а.

Ухвалою суду від 05.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У встановлений судом строк відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначив, що в редакції Закону № 2464-VI, яка була чинною на момент виникнення у позивача права на перерахунок пенсії відповідно до заробітку, що зазначений у довідці № 18/145 від 02.04.2020, закріплено, що максимальна величина бази нарахування єдиного соціального внеску це максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Отже, на думку відповідача, поряд з поняттям "обмеження максимального розміру пенсії", нормами законодавства також встановлено ще одну величину, що обмежує розмір пенсій колишніх прокурорів, в тому числі позивача, а саме розмір заробітної плати, що може бути врахована для обчислення пенсії.

При цьому відповідач наголошує на тому, що питання щодо врахування під час перерахунку пенсії позивача заробітної плати в розмірі, що перевищує максимальну величину бази нарахування єдиного соціального внеску, не було предметом розгляду у справах №120/2947/20-а, № 120/1691/21-а та за наслідком їх розгляду рішень на Головне управління не покладено обов`язку враховувати при обчисленні розміру пенсії позивача заробітну плату в розмірі, що перевищує зазначену величину.

Відтак з грудня 2022 року розмір пенсії позивача був приведений у відповідність до вимог Закону № 2464-VI, а саме для обчислення пенсії позивача було враховано заробітну плату в межах максимальної бази нарахування єдиного внеску станом на 06.09.2017 дату, на яку було застосовано норми законодавства при видачі довідки № 18/145 від 02.04.2020, і яка становила 42 100,00 грн. У зв`язку з цим розмір пенсії позивача склав 37 980,00 грн і виплачується йому у такому розмірі з січня 2023 року.

Таким чином, відповідач вважає оскаржувані дії правомірними, а заявлені позовні вимоги безпідставними.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області і отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до положень Закону України "Про прокуратуру" у розмірі 90 відсотків від суми місячної заробітної плати.

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України № 7-р(II)/2019 від 13.12.2019 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення ч. 20 ст. 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" зі змінами, відповідно до яких умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначається Кабінетом Міністрів України.

02.04.2020 прокуратурою Вінницької області позивачу видано довідку за № 18/145 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій.

Довідка видана на підставі Рішення Конституційного Суду України № 7-р(II)/2019 від 13.12.2019 та постанови Кабінету Міністрів України № 657 від 30.08.2017 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури".

Згідно з вказаною довідкою розмір заробітної плати за прирівняною посадою керівника місцевої прокуратури для перерахунку пенсії позивача становить 43157,33 грн.

16.04.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії на підставі довідки про заробітну плату №18/145 від 02.04.2020 із урахуванням 90% від заробітної плати та без встановлення максимального розміру пенсії.

За результатом розгляду заяви позивача, відповідач листом №1921-1669/П-02/8-0200/20 від 22.05.2020 повідомив, що право на перерахунок пенсії, призначених згідно Закону №1697, виникає за зверненнями, що надходять починаючи з 13.12.2019, для яких момент виникнення права на перерахунок пенсії настав не раніше 13.12.2019.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у перерахунку пенсії, позивач за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20, яке набрало законної сили, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зобов`язано здійснити з 01.01.2020 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до частини 20 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 за № 1697-VII, у розмірі 90 % розміру грошового забезпечення, на підставі довідки прокуратури Вінницької області від 02.04.2020 за №18/145, з урахуванням раніше виплачених сум.

В подальшому, 02 листопада 2020 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою, у якій просив здійснити перерахунок пенсії відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року, ухваленому за результатами розгляду справи №120/2947/20-а, без обмеження її максимальним розміром.

Листом вих. №5086-5018/П-02/8-0200/21 від 25 листопада 2020 року пенсійний орган повідомив позивача, що на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі №120/2947/20-а Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 01 січня 2020 року здійснено перерахунок пенсії позивача, проте застосовано обмеження її максимальним розміром.

Вважаючи протиправною відмову відповідача у перерахунку пенсії, позивач за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.06.2021 у справі №120/1691/21-а, яке набрало законної сили, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зобов`язано з 01 січня 2020 року здійснити перерахунок та виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимального розміру, врахувавши при цьому раніше виплачені суми пенсії.

На підставі Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі № 120/1691/21-а Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 01.01.2020 зробило перерахунок пенсії позивача на підставі довідки прокуратури Вінницької області № 18/145 від 02 квітня 2020 року, при цьому визначило розмір пенсії у сумі 38841 грн.60 коп. Виплату пенсії в цій сумі пенсійний орган розпочав в жовтні 2021 року.

Однак, як вказує позивач, з 01 січня 2023 року, без будь яких пояснень, Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області зменшило розмір його пенсії до 37890 грн., що на 951 грн.60 коп. (38841.6- 37890) менше, ніж це було встановлено рішеннями судів, та встановлено самим головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Листом від 10.04.2023 за № 6036-4362/П-02/8-0200/23 відповідач повідомив позивача про виплату йому з січня 2023 року нового (зменшеного) розміру пенсії за вислугу років, а саме 37 890,00 грн. Свої дії пенсійний орган пояснив тим, що розмір пенсії позивача приведено у відповідність до вимог Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині врахування заробітної плати згідно з довідкою від 02.04.2020 № 18/145, з якої було сплачено єдиний внесок, за нормами чинними на 06.09.2017 за посадою керівника місцевої прокуратури. У зв`язку з цим та враховуючи максимальну величину бази нарахування єдиного внеску станом на 06.09.2017, на яку було застосовано норми законодавства при видачі довідки № 18/146, а саме 42 100,00 грн (25 х 1684), починаючи з 01.01.2023 розмір пенсії позивача перерахований і становить 37 890,00 грн (42 100 х 90%).

Позивач з діями відповідача щодо припинення виплати йому пенсії у попередньому розмірі не погоджується, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Тому для втручання у зазначене право суб`єкта владних повноважень мають бути вагомі законні підстави, особливого у тих випадках коли йдеться про зменшення вже отримуваних особою пенсійних виплат, адже, поза жодним сумнівом, такі дії органу державної влади є прямим порушенням майнових прав та інтересів особи, зокрема й тих, що підпадають під статтю 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (справа "Будченко проти України", № 38677/06, рішення від 24 липня 2014 року; справа "Пічкур проти України", № 10441/06, рішення від 7 листопада 2013 року; справа "Суханов та Ільченко проти України", № 68383/10 і 71378/10, рішення від 26 червня 2014 року).

Судом встановлено, що в період з 01.01.2020 до 31.12.2022 позивач отримував пенсію у розмірі 38 841,60 грн.

Такий розмір пенсії обчислений відповідачем на виконання рішень судів від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а, якими Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зобов`язано з 01.01.2020 провести позивачу перерахунок та виплату пенсії за вислугу років на підставі довідки прокуратури Вінницької області від 02.04.2020 № 18/145 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій, у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.

Вказані судові рішення набрали законної сили, а тому в силу приписів ст. 370 КАС України є обов`язковими для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Отже, у зв`язку з ухваленням судом рішень у справах №120/2947/20-а та № 120/1691/21-а, у відповідача виник обов`язок виплачувати позивачу пенсію за вислугу років, по-перше, в розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, що визначена у довідці за № 18/145 від 02.04.2020, а, по-друге, без обмеження граничного розміру пенсії позивача.

Таким чином, рішеннями суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а за позивачем визнано право на отримання пенсії за вислугу років у розмірі 38841,60 грн, що становить 90% від суми заробітної плати згідно з довідкою № 18/145 від 02.04.2020.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії у вказаному розмірі з 01.01.2023, суд зазначає таке.

Оскаржуваними діями пенсійний орган фактично здійснив перерахунок пенсії позивача шляхом її зменшення до розміру 37 890,00 грн.

Однак в цьому контексті виникає закономірне питання щодо правових підстав для здійснення відповідачем з власної ініціативи такого перерахунку.

Втім, ані з доданих до матеріалів справи листів територіального органу Пенсійного фонду, ані з відзиву на позовну заяву не вбачається, якими саме підставами керувався відповідач, здійснюючи перерахунок пенсії позивача з 01.01.2023, та який саме нормативно-правовий акт змінив правове регулювання порядку обчислення пенсії позивача після ухвалення судом рішень в адміністративних справах №120/2947/20-а та № 120/1691/21-а, зумовивши наявність підстав для здійснення перерахунку пенсії позивача з ініціативи пенсійного органу.

Крім того, суд враховує, що позивач отримує пенсію відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, згідно з якою обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Натомість наведених вище підстав для здійснення перерахунку пенсії позивача судом не встановлено, тоді як відповідач на такі підстави не посилається, з чого висновується, що відповідач провів перерахунок пенсії позивача самовільно та за відсутності законних підстав для цього.

Якщо ж вважати, що зменшення розміру пенсії позивача з 01.01.2023 відбулося у зв`язку з обмеженням пенсії максимальним (граничним) розміром, то у такому разі необхідно з`ясувати, яким саме законом встановлене таке обмеження і чи дійсно цей закон впливає на можливість подальшого виконання відповідачем рішень суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а. Особливої ваги це питання набуває з огляду на те, що рішенням суду від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а відповідача зобов`язано виплачувати позивачу пенсію без обмеження граничного (максимального) розміру.

Так, судом встановлено, що підставою для зменшення розміру пенсії позивача стало застосування відповідачем норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в редакції, що була чинною станом на 06.09.2017, а саме на дату, на яку було застосовано норми законодавства під час видачі довідки № 18/145 від 02.04.2020.

Звідси випливає, що використана відповідачем підстава для обмеження розміру пенсії позивача вже існувала на час ухвалення судом рішення від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а. А відтак, оскільки таким рішення постановлено виплачувати позивачу з 01.01.2020 пенсію без її обмеження граничним розміром, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на норми Закону № 2464-VI, як на підставу для обмеження розміру пенсії позивача з 01.01.2023.

Крім того, судом встановлено, що зменшення розміру пенсії позивача відбулося за рахунок того, що відповідач врахував передбачену станом на 06.09.2017 максимальну величину бази нарахування єдиного внеску, тобто максимальну суму доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок (25 х 1684 = 42100 грн), яку використав для визначення розміру пенсії позивача (90% від 42100 = 37 890,00 грн).

Однак зазначені дії суд вважає неправомірними і такими, що вчинені поза межами повноважень пенсійного органу.

Перш за все суд звертає увагу на, що Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Тобто цей Закон не регулює питання пенсійного забезпечення, призначення, перерахунку і виплати пенсій, зокрема пенсій колишніх прокурорів. Відтак застосування відповідачем його норм для обчислення розміру пенсії позивача суд вважає безпідставним.

Також суд враховує, що позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", яким передбачено обчислення пенсії прокурора у відсотках від суми місячного заробітку за відповідною посадою.

У даному випадку рішеннями суду у справах №120/2947/20-а та № 120/1691/21-а Головне управління зобов`язано з 01.01.2020 нараховувати та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років на підставі довідки від 02.04.2020 № 18/145 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій, у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.

Отже, з урахуванням вимог спеціального законодавства з питань пенсійного забезпечення прокурорсько-слідчих працівників, судовим рішенням визначено величину, з якої відповідач повинен обчислювати розмір пенсії позивача, а саме 90% від того розміру заробітної плати за прирівняною посадовою, який зазначено у довідці № 18/145.

За таких обставин суд вважає, що відповідач був позбавлений законних повноважень на самостійну зміну бази для обчислення розміру пенсії позивача, а такі його дії не відповідають положенням Закону України "Про прокуратуру" та ухваленому на користь позивача рішенню суду.

Крім того, на думку суду, для перерахунку пенсії позивача з 01.01.2023 відповідач безпідставно застосував норми Закону № 2464-VI, які втратили чинність, а також не врахував, що судовим рішенням Головне управління зобов`язано здійснити перерахунок пенсії позивача з 01.01.2020 і на той момент Закон № 2464-VI передбачав інший розмір максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, а саме п`ятнадцять розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Аналогічний розмір максимальної величини бази нарахування єдиного внеску був установлений нормами закону і на час проведення відповідачем перерахунку пенсії позивача з 01.01.2023. Водночас такий розмір значно перевищує ту величину, з якої обчислюється розмір пенсії позивача, чим спростовуються твердження відповідача про неможливість врахування в цілях обчислення розміру пенсії позивача заробітної плати згідно з довідкою № 18/145 від 02.04.2020.

Суд наголошує, що відповідач, як орган публічної влади, підпорядкований конституційному спеціально-дозвільному принципу, закріпленому, зокрема, у частині другій статті 19 Основного Закону України, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справі "Рисовський проти України", № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, пункти 70, 71, Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Окремі аспекти принципу належного врядування також були зазначені ЄСПЛ у справах "Армазова проти Республіки Молдова" (Arzamazova v. The Republic of Moldova, заява №38639, п.52), "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia, заява №32457/05, п. 40), "Графов проти України" (заява № 4809/10), "Чакаревич проти Хорватії" (Сakareviс v. Croatia, заява № 48921/13), з аналізу яких можна дійти висновку, що у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика щодо розуміння принципу належного урядування, до змісту якого можна включити п`ять головних складових елементів: 1) покладення на суб`єктів владних повноважень зобов`язання запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок; 2) якщо діяльність суб`єкта владних повноважень впливає на основоположні права людини, такі суб`єкти повинні діяти вчасно, в належний і якомога послідовніший спосіб; 3) ризик будь-якої помилки суб`єкта владних повноважень повинен покладатися на такого суб`єкта, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; 4) застосування принципу належного урядування, як правило, не повинно перешкоджати суб`єкту владних повноважень виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; 5) потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій суб`єкта владних повноважень.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 наголошено, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Суд також враховує, що відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 року, верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави її втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні її як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади "правової процедури", яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону. Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.

Тому, коли йдеться про реалізацію компетенції у межах дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правова процедура (fair procedure справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій проведення такої перевірки із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Установлена правова процедура як складова частина принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 826/13000/18 та від 8 липня 2021 року у справі № 160/674/19.

У свою чергу судом встановлено, що відповідач перерахував та істотно зменшив розмір пенсії позивача неправомірно, такі його дії не мають належного правового підґрунтя та вчинені не на підставі, у спосіб та в межах повноважень, що визначені законами України.

Окрім цього, суд враховує, що оскаржувана поведінка відповідача є прямим втручанням у право позивача на мирне володіння майном. Відтак ця справа охоплюється предметом регулювання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Водночас у практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання держави у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; 3) чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" мас широке значення (рішення у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд вважає недопустимою з точки зору верховенства права ситуацію, за якої позивач багато років отримує пенсію у розмірі, визначеному рішенням суду відповідно до закону, а орган державної влади (відповідач) за відсутності достатніх законних підстав та із застосуванням нерелевантних правових норм значно зменшує розмір пенсії позивача.

Відтак, за встановлених обставин справи, втручання у майнові права позивача не може вважатися пропорційним та становить "індивідуальний та надмірний тягар".

З огляду на викладене суд доходить висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо припинення з 01.01.2023 виплати позивачу пенсії в розмірі 38841,60 грн згідно з рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а.

Як наслідок, з метою ефективного захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах відповідача слід зобов`язати поновити позивачу з 01.01.2023 виплату пенсії у вищезазначеному розмірі.

За змістом частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Разом з тим, у відповідності до пункту 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши основні доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що адміністративний позов ОСОБА_1 належить задовольнити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як слідує із матеріалів справи, при зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Таким чином поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо припинення з 01.01.2023 виплати ОСОБА_1 пенсії в розмірі 38841,60 грн згідно з рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а..

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 01.01.2023 поновити виплату ОСОБА_1 пенсії в розмірі 38841,60 грн відповідно до рішень Вінницького окружного адміністративного суду від 31.07.2020 у справі №120/2947/20-а та від 25.06.2021 у справі № 120/1691/21-а.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна