Справа № 500/1224/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2023-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/1224/23 пров. № А/857/8122/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Тернопільського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Баб`юк П.М.) про повернення позовної заяви без розгляду, постановлену в м.Тернополі 26 квітня 2023 року, повне судове рішення складено 26 квітня 2023 року, у справі №500/1224/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції про визнання наказів протиправними, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

31.03.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Департаменту патрульної поліції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, просив: визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №86 від 14.02.2023 «Про застосування до працівника управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції дисциплінарного стягнення»; визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №224 о/с від 01.03.2023 «По особовому складу»; поновити старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0010521) на службі в поліції на посаді інспектора взводу №2 роти тактико-оперативного реагування управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, з 01.03.2023; стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2023 по 31.01.2023 у сумі 38080,85 грн та середній заробіток на час прийняття рішення про поновлення на роботі; стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500000 грн.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року позовну заяву повернуто без розгляду.

Повертаючи позовну заяву, суддя суду першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» є спеціальним Законом, яким встановлено строк для звернення до адміністративного суду поліцейського з позовом про оскарження дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення. Суддя суду першої інстанції зазначив, що, оскільки до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції, він має право оскаржити таке стягнення до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення. Суддя суду першої інстанції вказав, що строк звернення до адміністративного суду з даним позовом закінчився 16 березня 2023 року та дійшов висновку, що вказані позивачем обставини щодо поважності пропуску строку звернення до суду, не є поважними. Суддя суду першої інстанції вказав, також, що позивачем пропущено встановлений судом строк для усунення недоліків позовної заяви.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року та направити справу для продовження розгляду у суд першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що адвокат Скиба В.М. в період з 07 квітня 2023 року по 12 квітня 2023 року (включно) перебував на лікарняному, а тому фізично не міг отримати електронного листа, тоді як позивач отримав рішення (ухвалу) суду 14.04.2023, про що розписався власноручно. Скаржник вказує, що представник позивача приступив до виконання своїх обов`язків та фактично представництва інтересів лише 13.04.2023. Скаржник зазначає, що фактичним врученням ухвали суду є 14.04.2023 та що судом не надано належної оцінки та безпідставно залишено поза увагою доводи позивача про причини пропуску строку звернення до суду, невмотивовано належним чином підстави для відмови в поновлені строку. Скаржник вказує, що позивач не міг зазначити самих доказів, оскільки не знав про їх існування, так як на момент звернення за правовою допомогою у останнього були наявні тільки два накази, в яких відсутня фактична інформація про підстави їх прийняття, обставини справи, докази та мотивувальні частини прийняття рішень. Скаржник зазначає, що позивачем фізично не могло бути зазначено жодного доказу, оскільки про існування таких позивач не знав. Вказує, що без витребування в досудовому порядку доказів неможливе було в даному випадку звернення до суду. Вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, навівши мотиви з яких вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними.

Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали судді суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала судді суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, Наказом Департаменту патрульної поліції від 14.02.2023 №86 «Про застосування до працівника УПП в Тернопільській області ДПП дисциплінарного стягнення» за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось в порушенні вимог пунктів 1 та 2 частини 1 статті 18, частини 1 статті 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 8 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту, абзаців 1, 2 пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС від 09.11.2016 №1179, підпункту 1.1 розділу ІІ посадової інструкції інспектора взводу №2 роти тактико-оперативного реагування УПП в Тернопільській області ДПП, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 13.07.2018 №3202 «Про затвердження посадових інструкцій», відповідно до пункту 7 частини 3 статті 13 Дисциплінарного статут до інспектора взводу №2 роти тактико-оперативного реагування УПП і Тернопільській області ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Відповідно до Витягу з Наказу від 01.03.2023 №224о/с «По особовому складу», відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» наказано звільнити зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 інспектора взводу №2 роти тактико-оперативного реагування УПП і Тернопільській області, з 01 березня 2023 року.

Вказані Накази прийняті на підставі висновку службового розслідування від 30.01.2023.

З Наказом Департаменту патрульної поліції від 14.02.2023 №86 «Про застосування до працівника УПП в Тернопільській області ДПП дисциплінарного стягнення» та з витягом з Наказу від 01.03.2023 №224о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 ознайомлений під підпис 01.03.2023.

Вважаючи вказані накази незаконними, неправомірними, прийнятими з грубим порушенням законодавства, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з частиною 1 статті 168 КАС України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Відповідно до частин 1, 2 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Зазначено, що в силу абзацу 2 частини 4 статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VІІІ «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», оскільки до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції, він має право оскаржити таке стягнення до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення. Вказано, що п`ятнадцятиденний строк звернення до адміністративного суду з даним позовом закінчився 16 березня 2023 року.

Враховуючи викладене, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява підлягає залишенню без руху, а позивачу необхідно надати до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із вказаним позовом із зазначенням обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску вказаного строку та долучити докази на підтвердження таких обставин.

Вказана ухвала в електронному вигляді надіслана адвокату позивача Скибі В.М. в електронний кабінет 07.04.2023.

Відповідно до частини 5 статті 18 КАС України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їх офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Адвокати реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку (частина 6 статті 18 КАС України).

Згідно з частиною 7 статті 18 КАС України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 251 КАС України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Статтею 241 КАС України до судових рішень віднесено ухвали.

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділі «Мої справи».

Суд апеляційної інстанції зауважує, що до позовної заяви долучено копії: ордеру на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Скибою В.М. та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; договору про надання правової допомоги від 01.03.2023; акту приймання-передачі наданих послуг №31/03.

Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє (частина 7 статті 251 КАС України).

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи скаржника щодо фактичного вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху 14.04.2023.

При цьому, на переконання суду апеляційної інстанції, перебування адвоката на лікарняному з 07.04.2023 по 12.04.2023 не є безумовною підставою неможливості отримати електронного листа, оскільки відповідні докази не отримання 07.04.2023 електронного листа в системі «ЕСІТС» через відсутність на робочому місці до заяви про поновлення строку звернення до суду, яка зареєстрована судом першої інстанції 21.04.2023, позивач не подавав, про такі підстави не зазначав. При цьому, діє презумпція обізнаності, а саме особа має цікавитися, про отримання документів з суду (судове рішення) та довести незнання про повідомлення (судове рішення), надіслане судом.

Оскільки, адвокати реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку, то це, в свою чергу, покладає на адвоката, як учасника справи, обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Щодо пропуску строку звернення з позовом до суду та підстав поновлення такого, то суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Частиною 1 статті 118 КАС України встановлено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України та вказано, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Предметом оскарження у цій справі є накази про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з поліції.

Відповідно до преамбули Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 № 2337-VIII, дія цього Статуту поширюється на поліцейських, осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, співробітників Служби судової охорони та осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Частиною 4 статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Відповідно до поточної практики Верховного Суду, у випадку наявності колізії між загальним та спеціальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут НП України.

При цьому, при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для цієї справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Тобто, як це вірно зазначив суддя суду першої інстанції, у контексті цього судового спору застосуванню підлягає Дисциплінарний статут Національної поліції України, що затверджений Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII, яким передбачені порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 08 лютого 2023 року у справі № 120/7567/22, від 31 травня 2023 року у справі №160/9356/22

Згідно із статтею 13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2)догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5)пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

При цьому, такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби має бути реалізований шляхом видання наказу по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення, як це передбачено частиною 3 статті 22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

До позовної заяви долучені копії Наказу Департаменту патрульної поліції від 14.02.2023 №86 «Про застосування до працівника УПП в Тернопільській області ДПП дисциплінарного стягнення» та витягу з Наказу від 01.03.2023 №224о/с «По особовому складу», якими підтверджено, що ОСОБА_1 ознайомлений з такими під підпис 01.03.2023.

У заяві про поновлення строку звернення до суду, позивач підтверджує ознайомлення з оскаржуваними наказами 01.03.2023, однак зазначає, що для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі необхідні підстави звільнення, при цьому, недостатньо самого наказу про застосування дисциплінарного стягнення, а при поданні вимог про стягнення коштів за вимушений прогул необхідні відомості про нарахування заробітної плати (грошового утримання). Вказує, що ці дані позивач дізнався лише 17.03.2023, отримавши відповіді на адвокатські запити.

Надаючи правову оцінку таким аргументам скаржника, суд апеляційної інстанції враховує, що положення частини 4 статті 161 КАС України встановлюють імперативний припис щодо поведінки заявника позову, а саме, норма цієї статті зобов`язує позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в той же час інша частина цієї статті надає право позивачу у разі подання письмових чи електронних доказів додати до позовної заяви копії відповідних доказів.

Отже процесуальний закон зобов`язує позивача надати до позовної заяви лише наявні в нього докази. При цьому, позивач при зверненні до суду самостійно визначає обсяг доказів, що потрібно долучити до позовної заяви і якими підтверджуються позовні вимоги. Не долучення до позовної заяви окремих доказів не може бути перешкодою у судовому захисті.

При цьому, в силу приписів статті 80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

У заяві про поновлення строку позивач вказує, що отримав оскаржувані накази 01.03.2023, після чого звернувся за правовою допомогою. Як наслідок для надання правової допомоги, визначення кола суб`єктів правовідносин, об`єкта спору та встановлення обставин для визначення наявності чи відсутності підстав звернення до суду для захисту прав та інтересів позивача ОСОБА_1 адвокат Скиба В.М. подав в УПП в Тернопільській області ДПП та у ДПП НП України адвокатські запити.

З долучених до матеріалів справи копій адвокатських запитів, поданих в інтересах позивача, вбачається, що такі стосувались питань проходження служби позивачем та проведення службової перевірки.

Водночас, приймаючи до уваги формальні вимоги до позовної заяви, передбачені КАС України, та строки звернення до суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ні норми КАС України, ні наведені норми Дисциплінарного статуту Національної поліції України не пов`язують початок перебігу строку на звернення до суду з обізнаністю з підставами прийняття оскаржуваних наказів.

Водночас, адвокат, надаючи професійну правничу допомогу у цій справі, мав би бути обізнаним з скороченими строками оскарження відповідних наказів, розуміти юридичні наслідки зволікання з поданням позову та, знаючи обґрунтування прийняття таких (про що зазначено в тексті самих наказів), не ставити у залежність можливість позивача реалізувати своє право на судовий захист від того, коли адвокат як представник вжив для цього відповідних заходів (сформував та подав запити).

В свою чергу, незнання положень процесуального закону позивачем або некомпетентність осіб, які надають юридичні послуги із підготовки та складання позовної заяви, не є поважними підставами для відкриття провадження у справі за позовною заявою, яка подана з пропуском строку звернення до суду.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99).

Разом з тим, Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі сплином установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що маючи намір оскаржити накази про звільнення позивач фактично сам створив для себе несприятливі умови для складання адміністративного позову та його подання до суду в строк, встановлений Дисциплінарним статутом Національної поліції України. Вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом не є поважними.

Інших причин, які б давали підстави вважати, що строк звернення до суду позивач пропустив з поважних причин, судом апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, з врахуванням статті 316 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суддею суду першої інстанції, правильно встановлено обставини справи та додержано норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 123, 240, 241, 243, 308, 312, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року про повернення позовної заяви у справі №500/1224/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко