Справа № 380/6629/23
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2023-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2023 року справа №380/6629/23
Львівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Мартинюка В.Я.
секретар судового засідання Лужняк О.М.
розглянувши у письмовому провадженні у м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) за участю другого відповідача інспектора прикордонної служби вищої категорії 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) майстер сержанта ОСОБА_2 про визнання протиправним і скасування рішення, -
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) за участю другого відповідача інспектора прикордонної служби вищої категорії 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) майстер сержанта ОСОБА_2 , в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 19 листопада 2022 року, прийняте інспектором прикордонної служби вищої категорії 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) майстер сержантом ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вправі здійснювати перетин державного кордону з метою виїзду до Республіки Польща для навчання у Варшавській Політехніці на період з 01.10.2022 року по 01.03.2026 року, а відмова у цьому є незаконною. Вказує, що ним вживались заходи щодо оскарження незаконного рішення, однак 27.12.2022 року йому було відмовлено у скасуванні рішення про відмову в перетинанні державного кордону України. Окрім того, посилається на те, що є переможцем багатьох міжнародних конкурсів та олімпіад, у зв`язку з чим отримував запрошення від закордонних навчальних закладів на навчання. Зазначає, що його батько бере участь в забезпеченні оборони України.
Відповідач у своїх запереченнях вказує, що в ході перевірки документів було встановлено відсутність документу, який би посвідчував приналежність позивача до категорії осіб, які підпадають під дію Правил перетинання державного кордону громадянами України №57 від 17.01.1995 року. Стверджує, що не уповноважений визначати конкретний і вичерпний перелік документів для перетину державного кордону. Він не формує державну політику з питань виїзду за кордон громадян України в умовах дії на території України правового режиму воєнного стану. Вказує, що у випадку надання дозволу для виїзду за кордон йдеться про студентів, які станом на 24.02.2022 року навчались у закладах освіти за кордоном та після оголошення мобілізації повертаються для продовження навчання, а не про громадян України, які до зазначеної дати не навчались у закладах освіти за кордоном, Окрім того, записи про відстрочку та про дозвіл для виїзду за кордон мають бути зроблені виключно у військово-обліковому документі. Зазначає, що наявність у позивача права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації не гарантує йому беззаперечного права на перетин державного кордону, оскільки таким правом в умовах воєнного стану він не наділений.
У відповіді на відзив позивач вказує, що під час перетину державного кордону пред`явив усі необхідні документи. Натомість, відповідачем в оскаржуваному рішенні не зазначено конкретного переліку документів, які підлягали поданню ним для підтвердження підстави для виїзду за кордон.
Ухвалою суду від 24.04.2023 року відкрито загальне позовне провадження.
Ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 26.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, судом встановлено такі обставини.
Відповідно до рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 19.11.2022 року згідно із ч.1 ст.14 Закону України «Про прикордонний контроль» інспектором прикордонної служби вищої категорії 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Шегині» (тип А) майстер сержантом ОСОБА_3 прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України позивачу на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року» у зв`язку із ненаданням на паспортний контроль документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.
05.12.2022 року позивач звернувся до відповідача із скаргою на рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 19.11.2022 року, в якій просив скасувати згадане рішення.
Відповідач листом №23/Б-913-909 від 27.12.2022 року повідомив його, що рішення відносно позивача було прийняте в рамках чинного законодавства. Окрім того, законодавство України не покладає на Державну прикордонну службу України обов`язку ведення вичерпного переліку документів, необхідних для перетину державного кордону України та опрацювання рекомендацій для гарантованого його перетину.
Не погодившись із такою відповіддю позивач звернувся із даним позовом до суду.
Змістом спірних правовідносин є дії уповноважених службових осіб підрозділів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України щодо відмови позивачу в перетині державного кордону України.
Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Отже, конституційне право особи вільно залишати територію України може бути обмежене лише Законом.
Як передбачено у ч.1 ст.14 Закону України «Про прикордонний контроль» №1710-VI від 05.11.2009 року, з наступними змінами та доповненнями (далі Закон №1710-VI), іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року №3857-XII, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 3857).
Частиною першою ст.1 Закону №3857 передбачено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
Відповідно до ч.2 цієї ж норми на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.
Частиною 1 ст.6 Закону №3857 встановлено підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України.
Так, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду; 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.
Суд звертає увагу, що вищевказані підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України функціонують за відсутності особливих правових режимів, які вводяться в дію указом Президента України та затверджуються Верховною Радою України.
Одним із таких правових режимів є правовий режим воєнного стану, який введено в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Як вбачається із ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII, з наступними змінами та доповненнями (далі Закон №389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Пунктом шостим ч.1 ст.8 Закону №389-VIII передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, строк якого продовжувався Указами від 14.03.2022 року №133/2022, від 18.04.2022 року №259/2022, від 17.05.2022 року №341/2022, від 12.08.2022 року №573/2022, від 07.11.2022 року №757/2022, від 06.02.2023 року № 58/2023, №341/2022 від 17.05.2022 року та діє на час ухвалення рішення.
Відповідно до п.2 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Пунктом 3 цього ж Указу передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Частиною другою ст.3 Закону №3857 передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, з наступними змінами та доповненнями (далі Правила №57) визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону.
Відповідно до абзацу першого п.2 Правил №57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.
Згідно із абзацом третім п.2 Правил №57 у передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами.
Абзацом четвертим цієї ж норми встановлено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Згідно із п.2-6 Правил №57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.
Як передбачено в абзаці другому ч.2 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-ХІІ, з наступними змінами та доповненнями (далі Закон №3543-ХІІ), призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.
Відповідно до ч.9 ст.17 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон №2232-ХІІ), право на відстрочку від призову на строкову військову службу для здобуття освіти також мають громадяни України, які в рамках міжнародних договорів України навчаються у закладах освіти інших держав.
В матеріалах справи наявні наступні документи, долучені позивачем: копія довідки про прийом позивача на стаціонарне навчання до Варшавської Політехніки від 26.08.2022 року; копія звернення Варшавської Політехніки до Генерального консульства Республіки Польща у Львові про вступ позивача на навчання від 26.08.2022 року; копія візи позивача; копія витягу з паспорта позивача для виїзду за кордон; копія військового квитка позивача з відміткою про право на відстрочку; копія довідки Шевченківського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки №288 від 07.09.2022 року для виїзду за кордон здобувачів фахової перед вищої та вищої освіти, асистентів-стажистів, аспірантів та докторантів, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти; копії сертифікатів позивача за участь в міжнародних конкурсах; довідка військової частиниА0284 №61 від 11.01.2023 року про безпосередню участь батька позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Позивач у позовній заяві вказує, що надавав згадані документи відповідачу при перетині державного кордону України.
Однак, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вказаного факту.
Враховуючи цю обставину, у суду відсутня можливість встановити чи дійсно вищезгадані документи пред`являлись позивачем уповноваженим службовим особам підрозділів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України та, як наслідок, чи були у нього підстави для перетинання державного кордону.
При цьому, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що з урахуванням змісту положень ч.1 ст.14 Закону №1710-VI, саме при перетині Державного кордону України компетентна посадова особа наділена дискреційними повноваженнями на перевірку достатності документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту.
Перевірка наявності таких документів здійснюється безпосередньо при перетині кордону.
Іншими словами, рішення про відмову у перетині державного кордону відтворює обставини разового перетину та не гарантує, що у подальших перетинах державного кордону України особа буде пред`являти чи не пред`являти відповідні документи для підтвердження такого перетину.
Відтак, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Щодо посилань на те, що позивач є переможцем багатьох міжнародних конкурсів та олімпіад, а також на те, що його батько бере участь в забезпеченні оборони України.
Чинним законодавством не передбачено вказаних підстав для можливості перетину державного кордону України громадянином України, який досяг 16-річного віку під час дії воєнного стану.
Відтак, такі посилання до уваги не беруться.
При цьому, інші твердження позивача не беруться судом до уваги, з огляду на встановлені обставини.
За таких обставин, судом не встановлено порушень діями відповідача щодо відмови позивачу у перетині державного кордону України критеріїв правомірності, визначених ч.2 ст.2 КАС України, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.
Відповідно до встановлених статтею 139 КАС України правил розподілу судових витрат понесені позивачем витрати на сплату судового збору присуджуються з нього.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,
В задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський оружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Мартинюк В.Я.