Справа № 140/2089/23
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/2089/23 пров. № А/857/6870/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Ільчишин Н.В.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року (суддя Волдінер Ф.А., час ухвалення не вказано, місце ухвалення м.Луцьк, дата складання повного тексту не вказано),

в адміністративній справі №140/2089/23 за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Другого відділу ДВС у місті Луцьку ЗМРУМЮ, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у ВП №51895384 від 19.01.2023 року.

Відповідач позовних вимог не визнав, подав до суду першої інстанції відзив на позов, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.03.2023 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що відзив на позовну заяву отримано позивачем вже після розгляду справи. Також зазначає апелянт, що оскаржена постанова винесена у виконавчому провадженні, під час якого взагалі не було стягнуто фактично жодних коштів чи майна, про що свідчить сама постанова про стягнення виконавчого збору, оскільки сума виконавчого збору, що підлягає стягненню за цією постановою дорівнює 10% від суми стягнення за виконавчим листом Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі №161/19329/15-ц від 14.06.2016 року (сума боргу, що підлягала стягненню 43383,26 дол.США + 29249,36 грн. пені та судові витрати 5233,08 грн.= 43383,26 дол.США* 10%=4338,33 дол.США та 34482,44*10%= 3448,24 грн. Тобто, у постанові про стягнення виконавчого збору виконавець вирахував 10% від суми заборгованості, яка вказувалася у виконавчому документі, незважаючи на те, що такий збір має вираховуватися від фактично повернутої, стягнутої суми або вартості майна боржника. При стягненні виконавчого збору, без реального стягнення суми боргу з боржника створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Натомість, ч.2 ст.27 Закону №1404-VІІІ передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом. Також Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом МЮУ від 02.04.2012 №512/5, передбачає, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувана суми за виконавчим листом.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 30.03.2023 року та постановити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги повністю.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

11.08.2016 старшим державним виконавцем другого відділу державної виконавчої служби місто Луцьк винесено постанову ВП №51895384 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №161/19329/15-ц виданого 14.06.2016 Луцьким міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ УкрСиббанк заборгованості за кредитом в сумі 43383,26 доларів, 29249,36 грн пені та 5233,08 грн судового збору (далі виконавчий лист №161/19329/15-ц), боржник ОСОБА_1 (позивач у даній справі), стягувач ПАТ УкрСиббанк. Постановою надано строк для добровільного виконання протягом семи днів з дня відкриття виконавчого провадження (а.с. 6, 39).

Боржником виконавчий лист у наданий строк не виконано.

12.01.2023 було замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ УкрСиббанк на ОСОБА_2 .

19.01.2023 державним виконавцем винесено постанову ВП №51895384 про повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою (а.с. 7, 41).

19.01.2023 державним виконавцем винесено постанову ВП №51895384 про стягнення виконавчого збору за виконавчим листом №161/19329/15-ц, яким вирішено стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 4338,33 дол. США та 3448,24 грн. (а.с. 8). При цьому розмір виконавчого збору обрахований як 10 відсотків від суми, що підлягала примусовому стягненню згідно виконавчого листа №161/19329/15-ц.

19.01.2023 державним виконавцем також винесено постанову ВП №70806146 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови №51895384 від 19.01.2023 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в сумі 4338,33 дол. США та 3448,24 грн. (а.с. 9).

Не погоджуючись із постановою ВП №51895384 від 19.01.2023 про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII).

Як видно з матеріалів справи, спір виник у виконавчому провадженні ВП №51895384 з примусового виконання виконавчого листа №161/19329/15-ц, відносно питання про те чи належить визначати розмір виконавчого збору виходячи із суми, що підлягає стягненню, чи такий збір має вираховуватися від фактично повернутої, стягнутої суми або вартості майна боржника.

На час виникнення спірних правовідносин, такі були врегульовані Законом України Про виконавче провадження від 21.04.1999 №606-XI (далі Закон №606-XIV).

Порядок визначення розміру виконавчого збору визначався положеннями статті 28 Закону №606-XIV.

Так, частиною першою вказаної норми визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Отже, на час відкриття виконавчого провадження ВП №51895384 Закон №606-XIV містив імперативне застереження про стягнення виконавчого збору незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом, а також регламентував порядок визначення розміру судового збору від суми, що підлягає стягненню чи поверненню.

Водночас, 05.10.2016 набрав чинності Закон України Про виконавче провадження №1404-VIII, статтею 27 якого визначено порядок розміру та стягнення виконавчого збору.

Згідно із ч.2 ст.27 Закону №1404-VIII (в редакції, чинній на день винесення оскаржуваної у справі постанови), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Наведене дає підстави вважати правильним висновок суду першої інстанції, що законодавче регулювання визначення розміру виконавчого збору як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент винесення оскаржуваної постанови в контексті спірних правовідносин здійснювалось аналогічним чином розмір виконавчого збору визначається від суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом та не перебуває в залежності від фактично стягнутої суми або вчинення виконавцем тих чи інших виконавчих дій з примусового виконання виконавчого документу.

На підставі встановленого суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що оскаржувана постанова ВП №51895384 від 19.01.2023 про стягнення виконавчого збору винесена відповідачем у повній відповідності до вимог законодавства України, що регламентує спірні правовідносини, підстави для її скасування відсутні, а відтак і відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, а отже є безпідставними.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, з дотриманням норм матеріального права, а тому немає підстав для його скасування.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує відсутність у даному конкретному випадку підстав для задоволення вимог позову, про що правильно вказав і суд першої інстанції, тоді як апеляційна скарга не містить належних, настільки вагомих і обґрунтованих міркувань, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували викладені у оскаржуваному судовому рішенні висновки й давали підстави вважати інакше. Порушення ж норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду, якщо таке призвело до неправильного вирішення справи, однак суд першої інстанції прийняв обґрунтоване і законне рішення, а тому його належить залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року в адміністративній справі №140/2089/23 за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Л. Я. Гудим
Н. В. Ільчишин
Повний текст постанови суду складено 03.07.2023 року

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду