Справа № 160/11024/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 року Справа № 160/11024/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання неправомірними дій, визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 01.05.2023р. у ВП №54965621, -

УСТАНОВИВ:

22.05.2023р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та, з урахуванням виправленого адміністративного позову від 05.03.2023р., просить:

- визнати неправомірними дії заступника начальника відділу Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чуприни Валерії Олегівни, щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 209 552, 92 грн. від 01.05.2023 в межах виконавчого провадження № 54965621;

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чуприни Валерії Олегівни про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 209 552, 92 грн. від 01.05.2023 винесену в межах виконавчого провадження № 54965621;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені судові витрати за даним позовом.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона не погоджується із оспорюваними діями та постановою, вважає їх протиправними, а постанову такою, що підлягає скасуванню, оскільки підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, разом з тим, з матеріалів виконавчого провадження №54965621 вбачається, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувана присуджених сум за виконавчим листом № 203/3478/16-ц виданого 06.03.2017 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, щодо стягнення заборгованості у сумі 2 095 529,26 грн., отже, так як фактично за виконавчим листом не стягнуто кошти, у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення з боржника виконавчого збору, а тому постанова про стягнення виконавчого збору підлягає визнанню протиправною та скасуванню; дії державного виконавця щодо порядку винесення постанови про стягнення виконавчого збору не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки постанову про стягнення виконавчого збору винесено 01.05.2023, тобто, пізніше наступного робочого дня винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу (27.04.2023). В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020р. у справі №2540/3203/18 (а.с.32-36).

Ухвалою суду від 12.06.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 03.07.2023р. згідно до ч.2, ст.12, ч.4 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача до 22.06.2023р. включно надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням приписів ч.4 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.57-58).

Відповідач, у строки встановлені ухвалою суду від 12.06.2023р., відзиву на позов та докази в обґрунтування відзиву суду не надав, ухвалу суду про відкриття провадження у справі відповідач отримав в електронному кабінеті системи «Електронний суд» 13.06.2023р. відповідно до вимог ст.ст. 124, 126, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, наявною в матеріалах справи (а.с.60).

У відповідності до положень ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частинами 1, 2 ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Факт направлення 13.06.2023р. через систему «Електронний суд» ухвали про відкриття провадження у даній справи та призначення справи до розгляду, підтверджується наявною у справі довідкою про доставку електронного листа (а.с.60).

Отже, учасники справи є повідомленими про дату та місце розгляду справи у встановленому порядку згідно ч.2 ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.4 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається 03.07.2023р., тобто у межах строку визначеного ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2016 року у справі №203/3478/16-ц, яке набрало законної сили 02.12.2016р., позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено та, зокрема, стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» () заборгованість за кредитним договором від 21 квітня 2008 року №ML-302/124/2008 у сумі 2 095 529,26 грн. (основна заборгованість 1 965 700,01 грн. (90 175,93 доларів США); проценти 129 829,25 грн. (5 955,88 доларів США)) (а.с.17-18,46-47).

06.03.2017р. Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, на підставі вищенаведеного рішення, було видано виконавчий лист у справі №203/3478/16-ц, (а.с.17-18,46-47).

Постановою старшого державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 03.02.2018р. було відкрито виконавче провадження ВП №54965621 за вищевказаним виконавчим листом Кіровського районного суду м. Дніпропетровська №203/3478/16-ц від 06.03.2017р., що підтверджується змістом копії вказаної постанови (а.с.7-8,40-41).

06.04.2023р. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (стягувач) подав до органу ДВС заяву в межах виконавчого провадження №54965621 про повернення виконавчого документу, в якій просив, зокрема, повернути без виконання виконавчий лист №203/3478/16-ц, виданий 06.03.2017 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, щодо стягнення заборгованості у сумі 2 095 529, 26 грн. з фізичної особи ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (а.с.13,42).

На підставі вищенаведеної заяви, у виконавчому провадженні №54965621 державним виконавцем 27.04.2023р. було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується змістом копії відповідної постанови, наявною у справі (а.с.15-16,44-45).

01.05.2023р. відповідачем в межах виконавчого провадження ВП №54965621 було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 209552,92 грн. відповідно до ст.ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується змістом копії відповідної постанови (а.с.19-20,49-50).

Правомірність дій відповідача щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 209 552, 92 грн. від 01.05.2023 в межах виконавчого провадження №54965621 та правомірність прийняття оскаржуваної постанови про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 209 552, 92 грн. від 01.05.2023 винесеної в межах виконавчого провадження № 54965621, є предметом розгляду у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII, у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження про стягнення основного боргу) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За статтею 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За приписами частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 (на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №54965621 від 03.02.2018), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується:

- за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

- у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

- якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

- за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

- у разі виконання рішення приватним виконавцем;

- за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини п`ятої статті 37 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої статті 37 Закону №1404-VIII визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 Закону №1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Так, частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону №1404-VІІІ передбачено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону №1404-VІІІ (у редакції, що діяла до 28.08.2018) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Водночас, Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018, внесені зміни до статті 27 Закону №1404-VІІІ, які є дійсними і станом на 01.05.2023р. (дата винесення спірної постанови), згідно яких встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Таким чином, з урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалася, а саме: в період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Так, як встановлено судом з матеріалів справи, державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови від 01.05.2023 за ВП №54965621 визначив суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню з боржника у розмірі 209552,92 грн, тобто, 10 % від суми зазначеної у виконавчому документі - виконавчому листі №203/3478/16-ц виданому 06.03.2017 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення грошової суми у розмірі 2095529,26 грн. (а.с.19-20,49-50).

Тобто, державний виконавець визначив суму виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, застосувавши таким чином фактично норми Закону №1404-VIII у редакції Закону №2475-VIII.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У постановах від 28.01.2021 у справі №420/769/19, від 22.01.2021 у справі №400/4023/19, від 21.01.2021 у справі №640/3430/19, від 12.08.2020 у справі №1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі №400/878/20 Верховний Суд констатував, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28.08.2018 (Закон №2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

При цьому, під час перебування виконавчого листа №203/3478/16-ц на примусовому виконанні державним виконавцем не було здійснено примусового стягнення суми заборгованості на користь стягувача - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», таких доказів відповідачем суду не надано, а в матеріалах справи вони відсутні.

З урахуванням того, що внесені Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом (останній був повернутий стягувачу за його заявою згідно постанови державного виконавця від 27.04.2023р. а.с.15), суд приходить до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 209552,92 грн. за оспорюваною постановою.

Разом з тим, слід зазначити, що факт повернення виконавчого документа стягувачу є належною та достатньою підставою для стягнення з боржника виконавчого збору, водночас, за обставин цієї справи, розмір такого виконавчого збору становить 10 відсотків фактично стягнутої суми, а не суми що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.

Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування статті 27 Закону №1404-VIII, в редакції діючій до 28.08.2018 (постанови 14.05.2020 у справі №640/685/19, від 29.07.2020 у справі №1340/5050/18, від 12.08.2020 у справі №1340/5053/18, від 15.10.2020 у справі №280/5959/19, від 28.10.2020 у справі №400/878/20, від 21.01.2021 у справі №640/3430/19, від 28.01.2021 у справі №420/769/19, від 20.05.2021 у справі №640/32814/20 та від 15.06.2023р. у справі №420/2013/22).

За приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду ані відзиву на позов, ані жодних належних, достатніх і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність прийняття оспорюваної постанови про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 209 552, 92 грн. від 01.05.2023 винесеної в межах виконавчого провадження № 54965621, оскільки з урахуванням наведених встановлених судом обставин, аналізу вищенаведених норм Закону №1404 та вищенаведеної позиції Верховного Суду, відповідачем не підтверджено жодними належними та допустимими доказами факт стягнення з позивача заборгованості за вищезазначеним виконавчим листом на користь стягувача та з урахуванням вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваної постанови про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 209 552, 92 грн. від 01.05.2023 винесеної в межах виконавчого провадження №54965621, суд приходить до висновку, що приймаючи оспорювану постанову, відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За таких обставин, слід дійти висновку, що, прийнявши вищенаведену оспорювану постанову, відповідач допустив порушення прав та інтересів позивача, а тому такі порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправною та скасування оспорюваної постанови.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання неправомірними дій заступника начальника відділу Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чуприни Валерії Олегівни, щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 209 552, 92 грн. від 01.05.2023 в межах виконавчого провадження №54965621, оскільки за умови визнання судом протиправною та скасування оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 01.05.2023р., такий спосіб захисту як визнання протиправними дій щодо прийняття такої постанови є зайвим.

При прийнятті даного рішення, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції № від 03.06.2023р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 2095 грн. 53 коп., з урахуванням ставок судового збору за подання даної позовної заяви (а.с.39,56).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262, 268-287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання неправомірними дій, визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 01.05.2023р. у ВП №54965621 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чуприни Валерії Олегівни про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 209 552, 92 грн. (двісті дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві гривні 92 коп.) від 01.05.2023 винесену в межах виконавчого провадження №54965621.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (49005, м. Дніпро, вул. Пісаржевського, будинок 1-а; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2095 грн. 53 коп. (дві тисячі дев`яносто п`ять грн. 53 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення відповідно до вимог статті 295, 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва