Справа № 640/11462/20
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2023-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

03 липня 2023 року

м. Київ

справа № 640/11462/20

адміністративне провадження № К/990/22246/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2023 року у справі №640/11462/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до Рахункової палати України, третя особа: Державна казначейська служба України про стягнення заробітної плати та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року позивачі звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Рахункової палати України, яким просили стягнути на їх користь недоотриману заробітну плату за лютий - серпень 2020 року на суму 1 310 674,99 грн та моральну шкоду всього на суму 1 400 000,00 грн, з них:

- ОСОБА_1 - 161 147,73 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_11 - 91 915,00 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_2 - 105 240,40 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_3 - 77 565,06 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_12 - 95 718,88 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_13 - 91 964,58, грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_14 - 103 356,20 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_4 - 53 220,86 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_5 - 78 347,82 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_6 - 124 318,58 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_7 - 104 902,66 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_8 - 80 017,00 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_9 - 81 102,22 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди;

- ОСОБА_10 - 61 858,00 грн заробітної плати і 100 000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

19 червня 2023 року позивачі втретє засобами поштового зв`язку звернулись до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2023 року. Скаржники просять скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, пункт 2 частини другої статті 353 КАС України та пункт 4 частини третьої статті 353 КАС України.

Зокрема, скаржники зазначають, що підставою для подання касаційної скарги є пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та у тексті касаційної скарги посилаються на постанови Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі №340/347/20, від 10 квітня 2019 року у справі №826/16495/17 та від 21 квітня 2021 року у справі №480/4987/19.

Проте, Верховний Суд наголошує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

При цьому у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати норму права, яку на його думку, застосовано судами попередніх інстанцій всупереч висновкам Верховного Суду.

Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.

Всупереч вищенаведеному, скаржниками чітко не зазначено конкретну норму права, яку на його думку, застосовано судом апеляційної інстанції всупереч висновкам Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.

Верховний Суд зазначає, що цитування уривків з постанов Верховного Суду, не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

При цьому Суд ураховує, що зазначеним доводам скаржника Верховним Судом вже неодноразово надавалась правова оцінка в ухвалах від 01 травня 2023 року та від 24 травня 2023 року, зокрема роз`яснено скаржнику, що недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

Посилаючись на застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, скаржники не наводять належного обґрунтування, яке б свідчило про подібність правовідносин у цій справі та у справах, у яких Верховним Судом були зроблені висновки.

Посилання на постанови Верховного Суду у касаційній скарзі зроблені без аналізу та врахування обставин справ, за яких суд касаційної інстанції зробив ці висновки.

Фактично ж доводи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування норм законодавства й незгоди із наданою судами правовою оцінкою встановленим обставинам і дослідженим доказам, що не є тотожним застосуванню норм права без урахування висновків Верховного Суду та підставою касаційного оскарження судових рішень.

З огляду на викладене, скаржниками належним чином не обґрунтовано посилання на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Скаржники, серед іншого, посилаючись на пункт 2 частини другої статті 353 КАС України, зазначають, що ця справа у відповідності до статті 12 КАС України не належить до категорії справ незначної складності, оскільки згідно з штатним розписом та посадовою інструкцією ОСОБА_1 (одна із позивачів) будучи начальником відділу аудиту у сфері антимонопольної діяльності Рахункової палати, мала ІІІ ранг держслужбовця та ця посада відносилася до посад державної служби категорії «Б», вказують, що розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження унеможливило встановлення фактичних обставин справи.

Верховний Суд повторно зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Окрім того, із змісту положення частини другої статті 12 КАС України вбачається, що в порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися не лише справи незначної складності, але й інші справи, для яких пріоритетним є швидке вирішення справ.

Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).

У цій справі суд першої інстанції не відносив її до категорії малозначних справ, та урахувавши вимоги статті 257 КАС України, розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження.

Водночас, тільки те, що справа не є справою незначної складності ще не визначає процедури її розгляду (тобто за правилами загального позовного провадження).

Зважаючи на положення частини четвертої статті 12, частини четвертої статті 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, немає.

Скаржником не викладено обставин, які свідчили б про необхідність розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження.

Перевіркою змісту, поданої у цій справі касаційної скарги також встановлено, що у ній міститься посилання пункт 4 частини третьої статті 353 КАС України.

Зокрема, скаржники вказують, що судами не був залучений до участі у розгляді справи член Рахункової палати Дідик А.М., хоча його права щодо компетенції у визначенні розміру премій і надбавок працівникам департаменту, координації і контролю якого він здійснював, постійно Секретарем рахункової палати - керівником апарату порушувалися.

За приписами пункту 4 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

Верховний Суд відхиляє зазначене посилання, оскільки скаржниками не доведено, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів оскаржуваними судовими рішеннями, а також не конкретизовано права, свободи, інтереси або обов`язки члена Рахункової палати Дідика А.М., щодо яких судом прийнято рішення.

З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункт 4 частини третьої статті 353 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Суд також відхиляє посилання скаржників на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права з огляду на те, що формальне посилання на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, як на підставу касаційного оскарження без зазначення конкретного підпункту частини другої статті 353 КАС України, без наведення обґрунтування такого посилання у взаємозв`язку із частиною четвертою статті 328 КАС України не може вважатись належним виконанням обов`язку скаржника щодо зазначення підстав касаційного оскарження, встановленого КАС України.

Окрім цього, Верховний Суду звертає увагу скаржників, що враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Разом з цим, Верховний Суд вже надавав пояснення щодо вказаних підстав касаційного оскарження, проте скаржником так і не враховано зауважень, викладених Верховним Судом в ухвалах від 01 травня 2023 року та від 24 травня 2023 року, що свідчить про ігнорування скаржником роз`яснень, які йому надавалися Верховним Судом, зокрема і щодо вимог до форми і змісту касаційної скарги в частині викладення підстав касаційного оскарження судових рішень.

Суд звертає увагу скаржників, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, суд не вирішує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2023 року у справі №640/11462/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до Рахункової палати України, третя особа: Державна казначейська служба України про стягнення заробітної плати та моральної шкоди - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет», а у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами, у спосіб їх надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур