Справа № 600/743/22-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2023-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2023 р. м. Чернівці Справа №600/743/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом депутата Заставнівської міської ради VIII скликання ОСОБА_1 до виконавчого комітету Заставнівської міської ради VIII скликання Чернівецької області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов депутата Заставнівської міської ради VIII скликання ОСОБА_1 (позивач) до виконавчого комітету Заставнівської міської ради VIII скликання Чернівецької області (відповідач) з такими позовними вимогами:

визнати протиправним та нечинним рішення виконкому Заставнівської міської ради Чернівецької області VIII скликання №100 від 30.07.2021 "Про надання дозволу на розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності";

зобов`язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 демонтувати тимчасову споруду, встановлену між будинком колишнього відділу освіти Заставнівської районної державної адміністрації та магазином "Ювілейним".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення порушує права та інтереси членів територіальної громади, адже вказане рішення суперечить як положенням Законів України "Про регулювання містобудівної діяльності", "Про місцеве самоврядування в Україні", Земельному кодексу України, Конституції України, так й суперечить вимогам державних будівельних норм.

На думку позивача, надання ФОП ОСОБА_2 права на встановлення тимчасових споруд на земельній ділянці в центрі м. Заставна, яка не виокремлена та не має окремого кадастрового номеру, без аукціону є порушенням з боку виконкому Заставнівської міської ради VIII скликання, що також порушує право рівного доступу до ресурсів жителів громади.

Вказував, що перш ніж отримати паспорт прив`язки суб`єкт господарювання повинен отримати документи на право користування земельною ділянкою.

Також посилався на те, що при оформленні паспорту прив`язки відповідачем порушено вимоги п. 5.4.ДБН В.2.2-23:2009 "Будинки і споруди". Підприємства торгівлі" (щодо відстані до найближчих будинків).

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подав до суду відзив на позову заяву, в якому посилався на те, що відсутні підстави стверджувати, що оскаржуване рішення стосується прав, обов`язків та охоронюваних законом інтересів позивача.

Вказував, що згідно даних паспорту прив`язки, місце розташування групи тимчасових споруд має ухил в південно-східному напрямку. Для розміщення групи тимчасових споруд було здійснено роботи із вирівнювання майданчика за допомогою цементно-піщаного розчину без влаштування фундаменту. Тому, посилання позивача на влаштування тимчасової споруди без фундаменту є безпідставним.

Відповідач зазначав, що ФОП ОСОБА_2 звернувся із заявою про можливість розміщення тимчасової споруди, до якої додав усі передбачені п. 2.6 Порядку №244 документи, за результатами розгляду яких у відповідача не було підстав для відмови у наданні дозволу на встановлення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Зазначав, що об`єкт торгівлі відносно якого розроблено паспорт прив`язки, не відноситься до тимчасової споруди сезонної торгівлі, павільйону, кіоску, з огляду на вказане, на думку відповідача, посилання позивача на порушення при встановленні тимчасових споруд п. 5.4.ДБН В.2.2-23:2009 "Будинки і споруди". Підприємства торгівлі" не можу братись до уваги, оскільки вказаний пункт не регулюють спірні правовідносини, а тому не можуть бути порушені.

Також відповідач вважає, що не заслуговує на увагу посилання позивача щодо використання під час розробки паспорту прив`язки не діючих норм ДБН: по відношенню до ДБН 360-92, проектантом процитованої вимоги генплану, що розроблявся за часів дії вказаного ДБН. Генплан не може змінюватись проектантом самостійно у зв`язку із втратою чинності окремих технічних вимог, що враховувались при його створенні.

Окрім цього, посилання позивача на ДБН В.1.1.7-2016 в паспорті прив`язки відсутнє.

Відповідач наголошував на тому, що оскаржуване позивачем рішення прийнято в порядку, у спосіб та у відповідності до вимог закону, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Ухвалою суду від 15.02.2022 відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання позивача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ФОП ОСОБА_2 ..

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ФОП ОСОБА_2 подано до суду пояснення по справі, згідно яких, тимчасові споруди не можуть мати фундаменту через відсутність потреби в ньому. Вказував, що група тимчасових споруд виготовлена суцільно із використанням полегшених матеріалів. Для розміщення групи тимчасових споруд було здійснено роботи із вирівнювання майданчика за допомогою цементно-піщаного розчину без влаштування фундаменту.

Зазначав, що звернувся до відповідача із заявою про можливість розміщення тимчасової споруди, до якої додано всі необхідні документи, за результатами яких відповідачем правомірно прийнято оскаржуване позивачем рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

29.07.2021 ФОП ОСОБА_2 звернувся до Заставнівської міської ради Чернівецької області прийнято рішення із заявою, в якій просив надати дозвіл на встановлення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 .

30.07.2021 виконавчим комітетом Заставнівської міської ради Чернівецької області прийнято рішення "Про надання дозволу на розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності" № НОМЕР_1 , яким надано ФОП ОСОБА_2 дозвіл на розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, загальною площею 60 м2, по АДРЕСА_1 згідно ескізної пропозиції.

Зобов`язано ФОП ОСОБА_2 оформити паспорт прив`язки групи тимчасових споруд; здійснювати встановлення групи тимчасових споруд відповідно до паспорта прив`язки; отримати технічні умови для під`єднання до інженерних мереж у відповідних експлуатуючих організаціях; після розміщення групи тимчасових споруд та проведення робіт з благоустрою подати до виконавчого комітету міської ради письмову заяву із зазначенням виконаних робіт згідно паспорта прив`язки: закріпити за ФОП ОСОБА_2 прилеглу територію з метою її благоустрою та своєчасного прибирання для забезпечення належного санітарного стану; зобов`язано ФОП ОСОБА_2 укласти договір на пайову участь в утриманні благоустрою.

Як свідчать матеріали справи, на виконання вказаного рішення ФОП ОСОБА_2 оформлено паспорт прив`язки групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності в м. Заставна Чернівецького району, Чернівецької області (а.с. 18-25).

Судом також досліджено лист Департаменту капітального будівництва, містобудування та архітектури Чернівецької обласної державної адміністрації, який надіслано позивачу на його звернення щодо встановлення групи тимчасових споруд по АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_2 , згідно якого Департаментом встановлено, що при оформленні зазначеного паспорту порушені вимоги п. 5.4 державних будівельних норм В.2.2-23:2009 "Будинки і споруди. Підприємства торгівлі", а саме: тимчасові споруди сезонної торгівлі, павільйони, кіоски повинні розміщуватися до будинків та інших споруд на відстані, яку слід приймати залежно від ступеня їх вогнестійкості з державних будівельних норм Б.2.-12, але не менше 10 м.

В паспорті прив`язки розміщення групи тимчасових споруд передбачено на відстані 3 м. і 6.2 м., що є порушенням державних будівельних норм.

Також в паспорті прив`язки зазначено посилання на нормативні акти, що втратили чинність, зокрема ДБН 360-92* "містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" та ДБН В. 1.1.7-2016 "Пожежна безпека об`єктів будівництва. Загальні вимоги".

Не погоджуючись із рішенням виконавчого комітету Заставнівської міської ради Чернівецької області VIII скликання №100 від 30.07.2021 "Про надання дозволу на розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності", позивач, як депутат Заставнівської міської ради VIII скликання, звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування" від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі Закон №280/97-ВР).

Згідно з ст. 2 Закону №280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону №280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Частинами 1, 3 ст. 52 Закону №280/97-ВР визначено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою (у тому числі з метою забезпечення надання адміністративних послуг у строк, визначений законом) в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону №280/97-ВР визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до частини 1-2 статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ч. 10 ст. 59 Закону № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та рівноправного члена місцевої ради визначає Закон України "Про статус депутатів місцевих рад" від 11.07.2002 №93-IV (далі - Закон №93-IV).

Статтею 2 Закону №93-IV передбачено, що депутат сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі - депутат місцевої ради) є представником інтересів територіальної громади села, селища, міста чи їх громад, який відповідно до Конституції України і закону про місцеві вибори обирається на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування на строк, встановлений Конституцією України.

Депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 11 Закону №93-IV у виборчому окрузі депутат місцевої ради має право: 1) офіційно представляти виборців свого виборчого округу та інтереси територіальної громади в місцевих органах виконавчої влади, відповідних органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах і організаціях незалежно від форми власності з питань, що належать до відання органів місцевого самоврядування відповідного рівня; 2) брати участь з правом дорадчого голосу у засіданнях інших місцевих рад та їх органів, загальних зборах громадян за місцем проживання, засіданнях органів самоорганізації населення, що проводяться в межах території його виборчого округу; 3) порушувати перед органами і організаціями, передбаченими пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадовими особами, а також керівниками правоохоронних та контролюючих органів питання, що зачіпають інтереси виборців, та вимагати їх вирішення; 4) доступу до засобів масової інформації комунальної форми власності з метою оприлюднення результатів власної депутатської діяльності та інформування про роботу ради в порядку, встановленому відповідною радою; 5) вносити на розгляд органів і організацій, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадових осіб пропозиції з питань, пов`язаних з його депутатськими повноваженнями у виборчому окрузі відповідно до закону, брати участь у їх розгляді.

При здійсненні депутатських повноважень депутат місцевої ради має також право: 1) на депутатське звернення, депутатський запит, депутатське запитання; 2) на невідкладний прийом; 3) вимагати усунення порушень законності і встановлення правового порядку.

Депутат місцевої ради є відповідальним перед виборцями свого виборчого округу і їм підзвітним. У своїй роботі у виборчому окрузі взаємодіє з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, органами самоорганізації населення, трудовими колективами, об`єднаннями громадян.

Статтею 15 Закону №93-IV визначено, що депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу у разі виявлення порушення прав та законних інтересів громадян або інших порушень законності має право вимагати припинення порушень, а в необхідних випадках звернутися до відповідних місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також до правоохоронних і контролюючих органів та їх керівників з вимогою вжити заходів щодо припинення порушень законності.

У разі виявлення порушення законності депутат місцевої ради має право на депутатське звернення до керівників відповідних правоохоронних чи контролюючих органів.

Місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, об`єднання громадян, керівники підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, до яких звернувся депутат місцевої ради, зобов`язані негайно вжити заходів до усунення порушення, а в разі необхідності - до притягнення винних до відповідальності з наступним інформуванням про це депутата місцевої ради.

У разі невжиття відповідних заходів посадові особи місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та керівники правоохоронних і контролюючих органів, до яких звернувся депутат місцевої ради, несуть адміністративну або кримінальну відповідальність, встановлену законом.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивач, як депутат Заставнівської міської ради VIII скликання, не погоджується із рішенням виконавчого комітету Заставнівської міської ради Чернівецької області VIII скликання №100 від 30.07.2021 "Про надання дозволу на розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оскаржуване рішення порушує права та інтереси членів територіальної громади.

Тобто, наведене дозволяє стверджувати, що позивач фактично звернуся з цим позовом до суду про оскарження рішення виконавчого комітету Заставнівської міської ради Чернівецької області "Про надання дозволу на розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності" саме в інтересах територіальної громади м. Заставна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №803/413/18 було сформульовано таку правову позицію:

"…правовий статус депутата місцевої ради як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого органу та рівноправного члена місцевої ради, а також гарантії депутатської діяльності визначені та встановлені Конституцією України, Законом України від 21.05.1997 №280-97/ВР "Про місцеве самоврядування в Україні", Законом України від 11.07.2002 № 93-IV "Про статус депутатів місцевих рад".

Відповідно до зазначених положень законів депутат місцевої ради має право реалізувати свої права щодо внесення пропозицій для розгляду їх радою та її органами, пропозицій і зауважень до порядку денного засідань ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті, на розгляд ради та її органів пропозицій з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю.

Саме у такий спосіб депутат місцевої ради реалізує своє право на участь у діяльності ради та у прийнятті радою відповідних рішень.

При цьому, суд зазначає, що правовий статус депутата місцевої ради як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого органу та рівноправного члена місцевої ради, а також гарантії депутатської діяльності визначені та встановлені Конституцією України, Законом №280-97/ВР та Законом №93-IV.

З аналізу наведених вище положень указаних Законів вбачається, що депутат місцевої ради має право реалізувати свої права щодо внесення пропозицій для розгляду їх радою та її органами, пропозицій і зауважень до порядку денного засідань ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті, на розгляд ради та її органів пропозицій з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю.

Саме у такий спосіб депутат місцевої ради реалізує своє право на участь у діяльності ради та у прийнятті радою відповідних рішень.

Отже, підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що депутат ради законодавчо не наділений правом здійснювати представництво інтересів територіальної громади в судах. Нормами чинного законодавства для депутата встановлений особливий спосіб впливу як на прийняття рішень органом місцевого самоврядування, так і на життя мешканців відповідної адміністративно-територіальної одиниці".

Тобто, саме відповідні ради, а не окремі депутати, згідно із статтею 10 Закону №280/97-ВР є тими представницькими органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їхнього імені та в їхніх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, Законом №280/97-ВР та іншими законами, а отже, й наділені в силу закону на звернення до суду з метою захисту порушених прав територіальної громади.

Право захищати інтереси територіальної громади (або її окремих представників) у суді може бути реалізоване шляхом представництва. Водночас депутат місцевої ради не уповноважений представляти в судах інтереси такої ради або інтереси утворених нею комісій, або інтереси виборців інакше, ніж поза відносинами представництва.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 803/413/18, а також підтримана Верховним Судом у постанові від 26 лютого 2022 року у справі № 320/740/16-а, від 16.07.2020 №П/811/589/16, від 20.03.2020 у справі №454/1522/16-а, які суд враховує в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.

Разом із цим, суд зазначає, що у розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди передбачає наявність встановленого судом факту їхнього порушення. Таким чином, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд установлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-владних правовідносинах, що виникли між ним і позивачем.

Суд також звертає увагу позивача на те, що у розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди передбачає наявність встановленого судом факту їхнього порушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Конституція України, таким чином, надає громадянам право безпосередньо звертатися до суду із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд вважає за необхідне підкреслити, що гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року 18-рп/2004 щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Конституційний Суд України у рішенні 19-рп/2011 від 14.12.2011, зокрема, зазначив: Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Тобто, Конституційний Суд України визначив залежність виникнення права особи на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, виключно із існуванням порушення, створенням перешкод для реалізації конкретних прав і свобод такої особи. Наведене підтверджується також положеннями частин третьої-п`ятої статті 55 Конституції України, у яких чітко вказано про захист своїх прав і свобод.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.06.2018 у справі 800/587/17.

Також, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі 522/3665/17 (провадження К/9901/38991/18) констатував, що з огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. Також, Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права; пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику; порушений суб`єктом владних повноважень. Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є: (а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права; (б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини другої статті 124 Конституції України; (в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю); (г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності); (д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб. Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

Вказана правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

Тобто, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд установлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-владних правовідносинах, що виникли між ним і позивачем.

Як зазначалось вище предметом оскарження у даній справі є рішення виконавчого комітету Заставнівської міської ради Чернівецької області "Про надання дозволу на розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності" № НОМЕР_1 , яким надано ФОП ОСОБА_2 дозвіл на розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, загальною площею 60 м2, по АДРЕСА_1 згідно ескізної пропозиції.

Дослідженням вказаного рішення судом встановлено, що таке рішення стосується ФОП ОСОБА_2 та виконавчого комітету Заставнівської міської ради Чернівецької області.

Позивач під час розгляду справи жодними належними та допустимими доказами не довів перед судом ту обставину, що він є особою щодо якого застосовано оскаржуване рішення, та таке відповідно порушує саме права, обов`язки та інтереси позивача.

Натомість доводи, викладені у позовній заяві, є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача.

Це свідчить про відсутність предмету захисту в суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що в даній адміністративній справі з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги (неналежний позивач), що є підставою для відмови в задоволенні такого позову, оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері публічно-правових відносин не порушено.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому у таких необхідно відмовити.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29).

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу відповідачем надано суду належні і допустимі у розумінні статей 73-74 КАС України докази, які підтверджують правомірність оскаржуваного розпорядження.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову депутата Заставнівської міської ради VIII скликання ОСОБА_1 до виконавчого комітету Заставнівської міської ради VIII скликання Чернівецької області про визнання протиправним та скасування рішення, - відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач депутат Заставнівської міської ради VIII скликання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач виконавчий комітет Заставнівської міської ради VIII скликання Чернівецької області (вул. Гагаріна, 9, м. Заставна, Чернівецька область, 59400, ).

Суддя В.О. Григораш