Справа № 320/6931/19
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2023-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2023 року № 320/6931/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач, ФОП) з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Київській області), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати наступні акти індивідуальної дії відповідача:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04.10.2019 № Ф-;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04.10.2019 № Ф-;

- рішення № від 04.10.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;

- рішення № від 04.10.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Ухвалою суду від 18.12.2019 відкрито провадження у справі, розгляд якої визначено за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

До суду від представника позивача надійшло клопотання про об`єднання в одне провадження адміністративних справ №320/6931/19 та №320/362/20.

Як встановлено судом, предметом розгляду адміністративної справи №320/362/20 є визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 04.10.2019 № , 04.10.2019 № , 04.10.2019 № , 04.10.2019 № та 04.10.2019 № , прийняті на підставі одного акта перевірки, що і спірні акти індивідуальної дії, які є предметом розгляду справи № 320/6931/19.

Ухвалою суду від 26.02.2020 адміністративні справи №320/6931/19 та №320/362/20 - об`єднані в одне провадження з присвоєнням справі єдиного номеру № 320/6931/19.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані акти індивідуальної дії прийняті відповідачем з порушенням норм матеріального права та не відповідають вимогам закону, а висновки податкового органу щодо обставин вчинення позивачем порушень податкового законодавства не відповідають дійсності, оскільки сформовані на підставі припущень ревізорів, не підтверджених документально належними і допустимими доказами, а тому такі акти є протиправними та підлягають скасуванню в силу своєї протиправності.

Представник відповідача подав до суду відзиви на позовні заяви, в яких наголосив на правомірності прийнятих відповідачем актів індивідуальної дії на підставі висновків акту за результатами перевірки позивача та відсутності правових підстави для їх скасування.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Позивач зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 05.02.1999 як ФОП; є платником податку на додану вартість; основний вид діяльності 47.99. Інші види розбірної торгівлі поза магазинами; інші види 25.30. -виробництво парових котлів, крім котлів центрального опалення.

Відповідачем з 13.08.2019 по 27.08.2019 проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.01.2017 по 31.12.2018, за результатами якої складено акт від 10.09.2019 № 53/10-36-33-04/ НОМЕР_1 (далі акт перевірки), яким зафіксовані виявлені під час перевірки порушення позивачем вимог законодавства, а саме:

- пункту 167.1. статті 167, пунктів 177.2., 177.4. статті 174 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 на загальну суму 700928,98 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 126167,21 грн., у т.ч. за 2017 рік в сумі 126167,21 грн.;

- пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, в частині заниження чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 в сумі 700928,98 грн., що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності у сумі 10513,93 грн., у т.ч. за 2017 рік в сумі 10513,93 грн.;

- абзацу 1 пункту 2 частини першої статті 7, частини одинадцятої статті 8, частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині заниження чистого доходу, з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 на загальну суму 700928,98 грн. без ПДВ, що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок в сумі 83541,48 грн., у т.ч. за 2017 рік в сумі 83541,48 грн.;

- пункту 187.1. статті 187, абзацу 5 пункту 198.5. статті 198, пункту 200.4. статті 200 Податкового кодексу України в частині заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість в сумі 129716,01 грн., у т.ч. в грудні 2017 року в сумі 129716,01 грн.;

- підпункту 163.1.1. пункту 163.1. статті 163, пункту 164.1., підпункту164.2.1. пункту 164.2. статті 164, пункту 167.1. статті 167, підпункту 168.1.1. пункту 168.1. статті 168, підпункту «а» пункту 176.2. статті 176, пункту 177.7. статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб на суму 2736,00 грн., у т.ч. в 2017 році в сумі 576,00 грн., в 2018 році в сумі 2160,00 грн. при виплаті доходів неоформленим найманим працівникам;

- пункту 1 частини першої статті 7, частини п`ятої, восьмої статті 8, частини одинадцятої статті 25 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 3300,00 грн., у т.ч. в 2017 році в сумі 704,00 грн., в 2018 році в сумі 2640,00 грн.;

- пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, в частині заниження військового збору з доходів найманих працівників в сумі 228,00 грн., у т.ч. в 2017 році в сумі 48,00 грн., в 2018 році в сумі 180,00 грн.;

- перевіркою встановлено неподання повідомлення про прийняття на роботу працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , чим порушено вимоги статті 24, 26 Кодексу законів про працю України.

Такі висновки сформовані відповідачем виходячи з наступних обставин, наведених в акті перевірки.

Так, перевіркою встановлено, що позивач під час здійснення діяльності використовує власний комплекс будівель (комплекс з адмінбудинком, автозаправною станцією, гаражем, стоянкою, складом та огорожею ЦММ), що розташовані у м. Тетіїв, вул. Карла Маркса, 183.

ФОП за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 перебував на загальній системі оподаткування та був платником податку з доходів фізичних осіб-підприємницької діяльності, військового збору, податку з доходів фізичних осіб з найманих працівників, податку на додану вартість, єдиного внеску фізичної особи-підприємця, єдиного внеску з найманих працівників, земельного податку, податку на нерухоме майно, орендної плати.

Інформація щодо залишків товарно-матеріальних цінностей наданих позивачем в ході перевірки станом на: 01.01.2017 207207,94 грн. без ПДВ; 01.01.2018 191712,34 грн. без ПДВ; 31.12.2018 439343,44 грн. без ПДВ. Транспортування ТМЦ здійснювалось позивачем власними силами та переданим по генеральному дорученню транспортом.

У своїй діяльності позивач використовував працю найманих працівників: у 2017 році 12 осіб, у 2018 році 5 осіб.

При перевірці достовірності відображення у деклараціях про майновий стан та доходи за 2017 рік та 2018 рік сум загального оподатковуваного доходу, отриманого від провадження господарської діяльності використано наступні документи: відомості, відображені в податкових деклараціях про майновий стан та доходи за 2017 рік та 2018 рік; відомості з Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПС України про суми виплачених доходів; договори та додатки до них; банківські виписки; єдиний реєстр податкових накладних, видаткові накладні, податкові накладні, подорожні листи, товарно-транспортні накладні.

Перевіркою правильності визначення доходу за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, відображеного позивачем у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2017 рік та 2018 рік, з даними про суми доходу, встановленими в ході перевірки, виявлено розбіжності на загальну суму 648580,08 грн. без ПДВ, у т.ч. у 2017 році на суму 648580,08 грн. без ПДВ.

Перевіркою встановлено, що протягом 2017 року позивачем придбано ТМЦ на суму 831449,91 грн. без ПДВ. Згідно з даними графи 5 та 7 додатку Ф2 до податкової декларації за 2017 рік віднесено витрати на виготовлення та реалізацію продукції в сумі 1505768,84 грн. без ПДВ. Залишки ТМЦ станом на 31.12.2017 за даними платника становлять 191712,34 грн.

З наведеного відповідач дійшов висновку, що залишки ТМЦ за даними перевірки становлять 840292,42 грн. (207207,94 грн. (залишки станом на 01.01.2017 без ПДВ) + 2138853,326 грн. (придбано ТМЦ за 2017 рік без ПДВ) 1505768,84 грн. (віднесено на реалізацію ТМЦ згідно з додатком Ф2 до декларації за 2017 рік (гр.5 та гр. 7) без ПДВ). Залишки ТМЦ за даними платника становлять 191712,34 грн., тож позивачем у 2017 році використано під час виробництва ТМЦ без відображення в податковому обліку та декларації за 2017 рік на суму 648580,058 грн. без ПДВ.

Таким чином відповідачем виявлено заниження позивачем доходів на суму 648580,058 грн. без ПДВ, чим порушено вимоги пункту 177.1. статті 177 Податкового кодексу України.

Перевіркою повноти визначення податкових зобов`язань позивача за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 встановлено заниження податку на додану вартість в сумі 129716,01 грн., у зв`язку з не включенням позивачем до податкових зобов`язань з податку на додану вартість суму використаних (реалізованих) ТМЦ, що не відображені у податковому обліку та в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік на загальну суму 648580,08 грн. без ПДВ (опис порушення наведено вище).

Визначаючи витрати, безпосередньо пов`язані з одержанням доходу, відповідачем встановлено розбіжності за 2017 рік на суму 52348,90 грн., які виникли внаслідок наступних обставин.

Позивач за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 у своїй діяльності використовував вантажний автомобіль, фургон малотонажний, фургон, автокран та 2 напівпричепи.

При цьому, відповідно до підпункту 177.4.5. пункту 177.4. статті 177 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат підприємця на загальній системі оподаткування, зокрема витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення. До основних засобів подвійного призначення належать земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі, які відповідно до підпункту 177.4.6. пункту 177.4. статті 177 Податкового кодексу України, не підлягають амортизації.

Відповідач дійшов висновку, що до основних засобів подвійного призначення відносяться автомобілі, у тому числі вантажні автомобілі, напівпричепи, автокрани, які призначені для перевезення вантажів та виконання спеціальних робіт.

Отже, у зв`язку з наведеним, відповідачем встановлено завищення позивачем витрат на загальну суму 52348,90 грн., за рахунок включення до їх складу витрат на утримання основних засобів подвійного призначення (вантажних автомобілів та напівпричепів).

Таким чином, внаслідок вищенаведених порушень, позивачем занижена сума чистого доходу на 700928,98 грн. без ПДВ.

Відповідно, внаслідок виявлення заниження суми чистого доходу на 700928,98 грн. без ПДВ, відповідач дійшов висновку про заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 126167,21 грн. за 2017 рік.

Також, внаслідок зазначених порушень, перевіркою нарахування єдиного внеску з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 22 % встановлено його заниження, з урахуванням максимальної величини, у загальній сумі 83541,48 грн. за 2017 рік.

Окрім того, заниження суми чистого оподатковуваного доходу, з якого нараховується військовий збір, в сумі 700928,98 грн. у 2017 році, призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності у сумі 10513,93 грн. за 2017 рік. .

Водночас щодо наведених обставин та висновків відповідача, у позовній заяві позивач зазначив, що акти повторної інвентаризації записів і залишків ТМЦ, здійсненої платником податків в ході перевірки, повністю спростовують доводи відповідача щодо використання позивачем у 2017 році під час виробництва ТМЦ без відображення в податковому обліку та декларації за 2017 рік на суму 648580,058 грн. без ПДВ. Окрім того, позивач дійсно у 2017-2018 роках придбавав ТМЦ з метою їх використання у безпосередній господарській діяльності та задля подальшої реалізації кінцевим споживачам, маючи з рештою на меті отримання доходу. При цьому позивач має усі необхідні первинні бухгалтерські документи, як на придбання, так і на облікування ТМЦ, а також відповідні операції відображені у бухгалтерській і податковій звітності позивача.

Щодо висновків про завищення позивачем витрат на загальну суму 52348,90 грн., за рахунок включення до їх складу витрат на утримання основних засобів подвійного призначення (вантажних автомобілів та напівпричепів), позивач наголосив, що фактично відповідач не визнає придбання позивачем та списання запчастин і послуг ремонту і обслуговування транспортних засобів на потреби, пов`язані зі здійсненням господарської діяльності. При цьому позивач вважає, що за приписами положень пункту 177.4. статті 177 Податкового кодексу України, право платника податку на формування витрат для визначення оподатковуваного доходу ставиться в залежність від наявності первинних документів на підтвердження понесених витрат та можливості використання отриманих товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а не від особливостей ведення бухгалтерського обліку по вказаних операціях. Визначальним фактом права на віднесення сплачених сум за товари (роботи, послуги) є фактична оплата таких ТМЦ, їх реальне отримання та використання у безпосередній підприємницькій діяльності. Натомість відповідачем не доведено, що відповідні ТМЦ і послуги були придбані не з метою їх використання в господарській діяльності, у т.ч. для їх використання у майбутньому. Використання придбаних ТМЦ і послуг з технічного обслуговування/ремонту транспортних засобів в діяльності, не пов`язаній з основною господарською діяльністю позивача відповідачем не доведено, як і не доведено використання позивачем власного вантажного автомобільного транспорту в діяльності, не пов`язаній з основною господарською діяльністю. Фактичними обставинами справи підтверджується, що позивач використав придбані ТМЦ і послуги для підтримання у належному експлуатаційному стані власних транспортних засобів, за допомогою яких він отримує дохід від здійснення господарської діяльності. Таким чином, усі види ремонту автомобілів включаються до складу витрат, оскільки будь-який ремонт направлено на підтримання автомобіля у працездатному стані.

При перевірці правильності обчислення, повноти та своєчасності перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб з найманих працівників за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 встановлено, що у 2017 році у позивача працювало 12 осіб, у 2018 році 5 осіб. При перевірці особових рахунків працівників встановлено, що заробітна плата нараховувалась на рівні встановленого мінімального рівня.

Водночас, перевіркою встановлено, що згідно з наданими до перевірки первинними документами позивач перебував у трудових відносинах з неоформленими найманими працівниками.

Так, відповідно до товарно-транспортної накладної від 05.04.2017 № 101, виступаючи перевізником позивачем використано працю водія ОСОБА_2 , з яким не оформлено належним чином трудові відносини.

При цьому, у зв`язку з тим, що неможливо встановити фактично нараховану та виплачену заробітну плату ОСОБА_2 , перевіркою встановлено виплату позивачем на користь ОСОБА_2 законодавчо встановлений мінімальний розмір заробітної плати станом на місяць виплати доходу, а саме 3200,00 грн., з яких за висновком податкового органу утриманню підлягає 576,00 грн.

Окрім того, під час проведення перевірки 03.09.2019 за адресою здійснення позивачем діяльності, встановлено 9 осіб. Відповідно до отриманих пояснень найманих осіб встановлено, що використання позивачем праці неоформлених працівників, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_3 повідомив, що працює слюсарем близько місяця, графік роботи з пн. по пт. З 08:00 до 18:00, заробітна плата мінімальна. ОСОБА_4 повідомив, що працює слюсарем близько чотирьох місяців, графік роботи вільний, заробітна складає 150 грн./день. ОСОБА_5 повідомив, що працює зварювальником приблизно з осені 2018 року, графік роботи з пн. по пт. З 08:00 до 17:00, заробітна плата 6000-8000 грн.

Перевіркою встановлено неподання позивачем повідомлення про прийняття на роботу працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Щодо ОСОБА_5 відповідне повідомлення подано лише 24.05.2019.

У зв`язку з тим, що неможливо встановити точну дату початку роботи ОСОБА_5 та фактично нараховану і виплачену заробітну плату, перевіркою встановлено виплату позивачем на його користь мінімальної платні 6000 грн. та мінімальний період роботи з листопада 2018 року відповідно до письмових пояснень ОСОБА_5 , з яких за висновком податкового органу утриманню підлягає 1080,00 грн. за листопад 2018 року та 1080,00 грн. за грудень 2018 року.

Внаслідок виявлених порушень відповідач дійшов висновку про заниження податку на доходи фізичних осіб на суму 2736,00 грн., у т.ч. за 2017 рік у сумі 576,00 грн., за 2018 рік у сумі 2160,00 грн.

При цьому, використання позивачем праці без належного оформлення трудових відносин з водієм ОСОБА_2 та виплати йому заробітної плати на рівні законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати, а також слюсарем ОСОБА_5 , не утримувався, не нараховувався та неперераховувався до бюджету єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що призвело до заниження суми заробітної плати, на яку нараховується та утримується єдиний внесок, нараховані особам, в сумі 15200,00 грн., у т.ч. в 2017 році в сумі 3200,00 грн., у 2018 році 12000,00 грн. Відповідно, зазначене порушення призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 3300,00 грн., у т.ч. в 2017 році у сумі 704,00 грн., у 2018 році у сумі 2640,00 грн.

Перевіркою правильності обчислення, повноти та своєчасності перерахування до бюджету військового збору при виплаті доходів на користь найманих осіб або фізичних особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами, внаслідок виявлених вищенаведених порушень щодо використання позивачем праці без належного оформлення трудових відносин з водієм ОСОБА_2 та слюсарем ОСОБА_5 , встановлено неутримання та неперерахування до бюджету військового збору під час виплати доходів вказаним особам, що призвело до заниження військового збору в сумі 228,00 грн., у т.ч. в 2017 році у сумі 48,00 грн., у 2018 році у сумі 180,00 грн.

Водночас щодо наведених обставин та висновків відповідача про використання праці без належного оформлення трудових відносин з водієм ОСОБА_2 та слюсарем ОСОБА_5 , у позовній заяві позивач зазначив, що такі висновки сформовані на підставі припущень ревізорів та письмових поясненнях, відібраних під погрозами і тиском, без їх належного документального підтвердження.

Також зазначив, що ОСОБА_2 не перебував в трудових відносинах з позивачем, 05.04.2017 ним було здійснено разове безоплатне доручення на отримання ТМЦ, що підтверджується договором № 1 від 04.04.2017, в якому зазначено, що він не є трудовим.

Щодо відносин зі ОСОБА_5 позивач зазначив, що трудові відносини оформлені відповідно до КЗпП України, він дійсно працює електрогазозварником 4-го розряду з 25.05.2019 відповідно до наказу № 65 від 24.05.2019, повідомлення про прийняття подано і прийнято 24.05.2019. При цьому зазначив, що інспектори скористалися правовою необізнаністю працівника та дали йому на підпис пояснення, які самі ж написали, не надаючи часу на ознайомлення з ними.

Разом з тим, відповідно до письмових пояснень ОСОБА_5 від 11.09.2019, 03.09.2019 до нього підійшли перевіряючі і запитали чи оформлений він на роботі, на що ОСОБА_5 відповів, що працює на позивача з травня 2019 року. На питання перевіряючого, чи раніше він знав позивача, ОСОБА_5 відповів, що особисто знає позивача більше року; позивач раніше пропонував йому роботу, проте він відмовився; в травні 2019 року сам звернувся до позивача з приводу роботу і той узяв його на роботу. Під час розповіді перевіряючий робив якісь записи, а потім сказав підписати, що у записах немає нічого іншого, окрім того, що розповів ОСОБА_5 . Останній підписав пояснення, складені перевіряючим, не читаючи, а коли отримали після перевірки копію відповідного документу, то побачили, що усі відомості, внесені у документ перекручені. У зв`язку з наведеним ОСОБА_5 просив не брати до уваги покази, складені перевіряючими, а враховувати лише ці пояснення.

На підставі вищенаведених висновків акту перевірки відповідачем прийняті оскаржувані акти індивідуальної дії, а саме:

- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 04.10.2019 № Ф- по ЄСВ в сумі 3300,00 грн.;

- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 04.10.2019 № Ф- по ЄСВ в сумі 83541,48 грн.;

- рішення № від 04.10.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 607,20 грн. (у зв`язку з донарахуванням ЄСВ в сумі 3300,00 грн.);

- рішення № від 04.10.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 16708,29 грн. (у зв`язку з донарахуванням ЄСВ в сумі 83541,48 грн.);

- податкове повідомлення-рішення від 04.10.2019 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 189250,81 грн., з яких 126167,21 грн. за податковими зобов`язаннями, 63083,60 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 04.10.2019 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору в сумі 15770,89 грн., з яких 10513,93 грн. за податковими зобов`язаннями, 5256,96 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 04.10.2019 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 162145,01 грн., з яких 129716,01 грн. за податковими зобов`язаннями, 32429,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 04.10.2019 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків і зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб в сумі 4230,00 грн., з яких 2736,00 грн. за податковими зобов`язаннями, 1494,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 04.10.2019 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків і зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб в сумі 352,50 грн., з яких 228,00 грн. за податковими зобов`язаннями, 124,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись з зазначеними актами індивідуальної дії, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до Державної податкової служби України, внаслідок чого, рішеннями про результати розгляду скарги від 26.11.2019 № 10805/6/99-00-08-06-01 та від 20.12.2019 № 13927/6/99-00-08-05-04, Державна податкова служба України залишила оскаржувані акти без змін, а скарги позивача без задоволення.

Вважаючи прийняті відповідачем вищезазначені акти індивідуальної дії протиправними, позивач звернувся до суду з позовними заявами про їх скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі також ПК України, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), який зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно зі статтею 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Кожний з платників податків може бути платником податку за одним або кількома податками та зборами.

Платник податків зобов`язаний, окрім іншого: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи (підпункти 16.1.2.-16.1.4. пункту 16.1. статті 16 ПК України).

Одночасно, платник податків має право, зокрема: обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат; бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки, у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом; оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб), у тому числі індивідуальну податкову консультацію, яка йому надана, а також узагальнюючу податкову консультацію; вимагати від контролюючих органів проведення перевірки відомостей та фактів, що можуть свідчити на користь платника податків (підпункти 17.1.3., 17.1.6., 17.1.7., 17.1.8. пункту 17.1. статті 17 ПК України).

У свою чергу, контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 193 цього Кодексу, зокрема: здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків; контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів (підпункти 19-1.1.1., 19-1.1.2. пункту 19-1.1. статті 19-1 ПК України).

За приписами підпункту 20.1.4. пункту 20.1. статті 20 ПК України, контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1. пункту 41.1. статті 41 цього Кодексу, мають право: проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначено статтею 177 ПК України.

Так, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу (підпункт 177.1. статті 177 ПК України)

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Пунктом 177.10 статті 177 ПК України визначено, що фізичні особи-підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Отже, об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб є чистий оподатковуваний дохід, який визначається як різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з отриманням доходу у межах здійснюваної фізичною особою-підприємцем господарської діяльності. У податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення, тобто призводити до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю. Платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань.

Перевіркою виявлено заниження позивачем доходів на суму 648580,058 грн. без ПДВ, чим порушено вимоги пункту 177.1. статті 177 Податкового кодексу України, внаслідок використання ТМЦ без відображення в податковому обліку та декларації за 2017 рік на відповідну суму.

Натомість позивачем наведені висновки належними та допустимими доказами не спростовані, у тому числі, не надано акту повторної інвентаризації записів і залишків ТМЦ, здійсненої в ході перевірки, на який позивач посилається у позовній заяві, як доказ обґрунтування спростовуючих доводів). При цьому, подані суду позивачем первинні документи та документи обліку доходів і витрат містять невідповідності та суперечності щодо облікованих і отриманих доходів.

Таким чином, суд не вбачає обставин спростування висновків податкового органу, сформованого під час перевірки позивача щодо заниження ним оподатковуваного доходу.

До переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, згідно з пунктом 177.4 статті 177 ПК України належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

За приписами підпункту 177.4.5. пункту 177.4. статті 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця:

витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

документально не підтверджені витрати.

Відповідно до підпункту 177.4.6. пункту 177.4. статті 177 ПК України, зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Отже законодавець чітко визначив, що до складу витрат підприємця не включаються витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.

Системний аналіз наведених норм дає підстави суду вважати, що не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, а саме тих, які визначені у статті 177 ПК України, зокрема, легкових та вантажних автомобілів.

Такий висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.03.2021 по справі № 500/2170/19.

Матеріалами справи підтверджуються та позивачем не заперечуються обставини використання ним у 2017 році у власній господарській діяльності автомобільного транспорту (власного та орендованого), зокрема, автомобіля MERSEDES BENZ ATEGO 815 (на підставі договору оренди від 09.01.2017 № 2), який ремонтувався та обслуговувався за рахунок позивача (акти списання автозапчастин від 01.02.2017 № 1, від 21.04.2017 № 2, від 24.07.2017 № 3, від 01.08.2017 № 4, від 20.11.12017 № 5; договір № 10112017-1 від 10.11.2017 та акт від 17.11.2017 № рн-11/013). Відповідні витрати віднесені позивачем до інших витрат, пов`язаних з веденням господарської діяльності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2011 № 2344-III автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

За своїми технічними характеристиками автомобіль MERSEDES BENZ ATEGO 815 є моделлю середньотонажних вантажних автомобілів компанії Mercedes-Benz, призначенням якого є перевезення вантажів, відтак належить до категорії вантажних автомобілів.

Таким чином суд вважає, що витрати на ремонт та обслуговування вказаного автомобіля є витратами на утримання вантажних автомобілів, тож включаючи до складу витрат у 2017 році вартість запчастин, ремонтних робіт та обслуговування такого транспортного засобу в рамках основного виду підприємницької діяльності, позивач діяв всупереч вимогам податкового законодавства.

У зв`язку з цим суд вважає обґрунтованими висновки відповідача про завищення позивачем витрат за 2017 рік за рахунок включення до їх складу витрат на утримання основних засобів подвійного призначення.

Відповідно, внаслідок вищенаведених обставин та висновків, суд погоджується з доводами відповідача щодо заниження позивачем суми чистого доходу.

При цьому, ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами (пункт 167.1. статті 167 ПК України).

Об`єктом оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця (пункт 177.2. статті 177 ПК України).

Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Прикінцеві положення ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. До цього часу відповідного рішення не прийнято. При цьому, ставка військового збору становить 1,5 відсотка бази оподаткування (чистого оподатковуваного доходу).

Окрім того, за приписами статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI) позивач є платником єдиного внеску за пунктом 4 частини першої статті 4.

Єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць (пункт 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI).

У взаємозв`язку з вищенаведеними обставинами та нормами, оскільки встановлено заниження позивачем суми чистого доходу, суд вважає обґрунтованим донарахування йому суми податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності, військового збору, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податку на додатну вартість.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спірні акти індивідуальної дії, а саме: податкові повідомлення-рішення від 04.10.2019 № , № , № ; вимога про сплату боргу (недоїмки) від 04.10.2019 № Ф- по ЄСВ та рішення № від 04.10.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, - є правомірними, тож скасуванню не підлягають.

Натомість, спірні акти індивідуальної дії, а саме: податкові повідомлення-рішення від 04.10.2019 № та № ; вимога про сплату боргу (недоїмки) від 04.10.2019 № Ф- по ЄСВ та рішення № від 04.10.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки належними та допустимими доказами позивачем спростовані висновки відповідача щодо використання праці неоформлених найманих працівників ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Так, відповідно до договору про надання послуг № 1 від 04.04.2017 (далі - договір), укладеного між позивачем (замовник за договором) та ОСОБА_2 (виконавець за договором), за умовами якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надавати послуги з перевезення вантажу. Договір не містить умови трудового договору, і на нього, відповідно не поширюються норм трудового законодавства. Договір є безоплатним.

Таким чином, відносини між позивачем та ОСОБА_2 носили безоплатний характер та не містили ознак трудових.

Відповідно до трудового договору від 24.05.2019 № 2, укладеного між позивачем (роботодавець за договором) та ОСОБА_5 (працівник за договором), між вказаними особами виникли трудові відносини. ОСОБА_5 прийнято на роботу до ФОП на основне місце на посаду електрогазозварника 4 розряду, у зв`язку з чим подано повідомлення про прийняття працівника на роботу від 24.05.2019. Вказані обставини також підтверджуються письмовими поясненням ОСОБА_5 .

Таким чином, відносини між позивачем та ОСОБА_6 є трудовими та належним чином оформленими.

Натомість відповідачем не подано будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин та підтвердження висновків щодо використання праці неоформлених найманих працівників, викладених в акті перевірки.

За приписами частини першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 21.1.1., пункту 21.1. статті 21 ПК України, посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Натомість при прийняті спірних податкових повідомлень-рішень від 04.10.2019 № та № ; вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04.10.2019 № Ф- та рішення № від 04.10.2019, відповідач наведених обов`язків не виконав.

Окрім вищенаведеного суд зауважує, що органом, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю є Державна служба України з питань праці (Держпраці), яка відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування; складає у випадках, передбачених законом, протоколи про адміністративні правопорушення, розглядає справи про такі правопорушення і накладає адміністративні стягнення.

Разом з тим, відповідний компетентний орган відповідачем до проведення перевірки позивача в частині дотриманням законодавства про працю не залучався.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4759,50 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 06.12.2019 № 984 та від 27.12.2019 № 1001.

Керуючись частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги результат вирішення спору щодо часткового задоволення позовних вимог, суд присуджує позивачу 2115,33 грн. понесених витрат з оплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати прийняту Головним управлінням Державної податкової служби у Київській області вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04.10.2019 № Ф-.

Визнати протиправним та скасувати прийняті Головним управлінням Державної податкової служби у Київській області рішення № від 04.10.2019, податкове повідомлення-рішення від 04.10.2019 № та податкове повідомлення-рішення від 04.10.2019 № .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі 2115 (дві тисячі сто п`ятнадцять) гривень 33 копійки за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Державної податкової служби України у Київській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.