Справа № 120/6960/23
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2023-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/6960/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Яремчук К.О.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

03 липня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Шидловського В.Б. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року (м.Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що до Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що його довіритель проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01 лютого 2022 року № 33-ОС позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Оскільки відповідачем при звільненні позивача зі служби з останнім не проведено повний розрахунок, тому позивач звернувся до суду з позовом щодо зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення.

Так, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі № 120/7809/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 01 лютого 2022 року, виходячи з фіксованої величини, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, врахувавши при цьому раніше виплачені суми.

Представник позивача зауважував, що нормами Порядку проведення індексації грошових доходів населення передбачено виплату індексації двох видів: 1) "поточна індексація" - виплачується у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (абзац 2 пункту 1-1 Порядку); 2) "індексація-різниця" - виплачується у разі, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, яка склалася у місяці підвищення доходу, - проводиться виплата індексації, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу, до якої додається сума індексації, яка склалася внаслідок вимог, передбачених абзацом 2 пункту 1-1 Порядку (абзаци 3, 4, 6 пункту 5 Порядку).

При цьому згадуваною вище постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду зобов`язано нарахувати та виплатити саме "індексацію-різницю".

Проте, на переконання представника позивача, відповідачем під час виконання судового рішення невірно визначено розмір підвищення грошового доходу позивача у березні 2018 року в порівнянні з лютим 2018 року та, відповідно, невірно визначено розмір "індексації-різниці".

Так, представник позивача зазначає, що розмір підвищення грошового доходу позивача в березні 2018 року в порівнянні з лютим 2018 року складає 2733,95 гривень (різниця грошового забезпечення в березні 2018 року в сумі 7331,90 гривень та грошового забезпечення в лютому 2018 року в розмірі 4597,95 гривень).

Водночас, на переконання представника позивача, розмір грошового доходу за лютий складав не 4597,95 гривень, а 7356,72 гривень, а тому відповідачем невірно визначено суму "індексації-різниці" на рівні 1729,20 гривень, оскільки помилково визначено розмір підвищення грошового доходу в березні 2018 року.

На думку представника позивача, розмір грошового забезпечення за лютий 2018 року становить 7356,72 гривень (посадовий оклад 565 гривень; оклад за військовим званням 40 гривень; надбавка за вислугу років 60,50 гривень; надбавка за особливі умови служби 84,75 гривень; надбавка за виконання особливо важливих завдань: 598,95 гривень; щомісячна премія 3248,75 гривень; щомісячна додаткова грошова винагорода 2758,77 гривень). В складі грошового забезпечення позивача за лютий 2018 року не враховуються додаткові види грошового забезпечення зокрема компенсація за продовольчий пайок в розмірі 52,86 гривень, одноразова премія в розмірі 565 гривень та грошова допомога на оздоровлення в розмірі 4597,95 гривень.

При цьому розмір грошового забезпечення за березень 2018 року становить 7377,88 гривень (посадовий оклад 2640 гривень; оклад за військовим званням 670 гривень; надбавка за вислугу років 827,50 гривень; щомісячна премія 3194,40 гривень; щомісячна додаткова грошова винагорода 45,98 гривень). В складі грошового забезпечення не враховано компенсацію за продовольчий пайок в розмірі 337,78 гривень.

Тобто, розмір підвищення грошового доходу позивача в березні 2018 року становить 21,16 гривень (7377,88 гривень - 7356,72 гривень), що не перевищило розмір індексації, який припадав на березень 2018 року (такий розмір складав 4463,15 гривень). Як наслідок, сума "індексації-різниці" має складати 4441,99 гривень (4463,15 гривень - 21,16 гривень). Водночас відповідачем визначено таку суму на рівні 1729,20 гривень (4463,15 - 2733,95 гривень).

Відтак, представник позивача, не погоджуючись із таким розміром індексації-різниці, звернувся до суду першої інстанції з позовом, у якому просив визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації-різниці (фіксованої індексації) в розмірі 4441,99 гривень за кожен місяць в період з 01 березня 2018 року по 01 лютого 2022 року та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та доплату його довірителю індексацію-різницю (фіксовану індексацію) в згадуваному вище розмірі.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відсутні підстави стверджувати про виникнення між позивачем та відповідачем нового спору. Наразі має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Судом встановлено, що в провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа № 120/7809/22 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .

У цій справі позивач окрім іншого просив визнати протиправними дії відповідача щодо не врахування вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, при нарахуванні індексації грошового забезпечення позивачу в період з 01 березня 2018 року по 01 лютого 2022 року, а також зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 01 лютого 2022 року, виходячи з фіксованої величини, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року в цій частині позовних вимог відмовлено.

Проте постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 01 лютого 2022 року, виходячи з фіксованої величини, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Прийнято в цій частині нову постанову, якою зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 01 лютого 2022 року, виходячи з фіксованої величини, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням виплаченої раніше суми.

Звертаючись до суду з новим позовом, представник позивача вважає, що під час виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі № 120/7809/22 відповідачем допущено порушення прав ОСОБА_1 , оскільки при обрахунку та виплаті так званої "індексації-різниці" невірно обраховано розмір підвищення грошового доходу у березні 2018 року, що призвело до зменшеного розміну "індексації-різниці" на рівні 1729,20 гривень. Водночас, на переконання представника відповідача, така має складати 4441,99 гривень.

Водночас варто врахувати те, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі № 120/7809/22 фактично зобов`язано відповідача врахувати при обчисленні фіксованої індексації (індексації-різниці) вимоги абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

У новому позові представник позивача стверджує, що відповідачем невірно обчислено індексацію-різницю, тобто невірно враховано вимоги абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078, та, як наслідок, невірно визначено суму фіксованої індексації.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що звернення до суду з іншим позовом обумовлене неналежним виконанням військовою частиною постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі №120/7809/22.

При цьому, оскільки розрахунок такої суми належав до дискреційних повноважень відповідача і на момент розгляду справи № 120/7809/22 такий розрахунок відповідачем проведено не було, то неможливо було визначити суму індексації у лютому 2018 року, як наслідок чи перевищила сума індексації у березні 2018 року суму збільшення грошового забезпечення та чи належна взагалі позивачу індексація грошового забезпечення у фіксованій величині в сумі 4441,99 гривень, тому позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами в порядку, передбаченому КАС України.

Судова колегія вважає що формулювання змісту заявлених позовних вимог у спосіб, який є відмінним від наведеного у справі №120/7809/22, не змінює суті спірних правовідносин та обставин, якими представник позивача їх обґрунтовує.

Так, при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

А тому не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна покликання на норми матеріального чи процесуального права або інше наведення праворозуміння таких норм.

Таким чином, зміна формулювання позовних вимог та доповнення позову новим нормативним обґрунтуванням не змінює підстав позову, що розглянутий судами у справі № 120/7809/22, а є намаганням переглянути рішення судів, які набрали законної сили.

Аналогічний правовий висновок наведений в ухвалі Верховного Суду від 08 травня 2023 року у справі № 160/20354/22.

Водночас суд зазначає, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначається Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII Про виконавче провадження. За приписами частини першої статті 1 вказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. Механізм примусового виконання рішень судів визначений Законом України "Про виконавче провадження".

Окрім того, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративній справі, урегульовані розділом ІV КАС України, яким не передбачено можливості вирішення в порядку позовного провадження вимог особи - позивача, що випливають з обставин невиконання або неналежного виконання судового рішення відповідачем.

Згідно з приписами частини першої та другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, нормами процесуального закону встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для зобов`язання відповідача належним чином виконати рішення суду. У разі невиконання судового рішення позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу щодо відповідача - суб`єкта владних повноважень, а невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Верховний Суд у постановах від 23 травня 2023 року у справі № 580/2223/20 звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 295/13613/16-а зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України (статті 382, 383 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення. При розгляді позовних вимог стосовно невиконання (неналежного виконання) окремого судового рішення в іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконання судового рішення являє собою завершальну стадію судового провадження.

В даному випадку відсутні підстави стверджувати про виникнення між позивачем та відповідачем нового спору. Наразі має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.

Відтак, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду в порядку ст. 382 або ст. 383 КАС України в межах справи №120/7809/22.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, оскільки основний спір між тими самими сторонами вирішений у судовому порядку, а даний спір пов`язаний з виконанням постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі № 120/7809/22.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 29 травня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Курко О. П.

Судді Шидловський В.Б. Боровицький О. А.