Справа № 300/5322/22
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/5322/22 пров. № А/857/4899/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 березня 2023 року (суддя Микитюк Р.В., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Івано-Франківськ, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №300/5322/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Державної служби України з питань праці,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці,

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів Управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі відповідач-1), Державної служби України з питань праці (далі відповідач-2), в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 №258-к "Про звільнення ОСОБА_1 "; 2) поновити позивача на рівноцінній посаді в новоствореному органі з 08.12.2022; 3) стягнути з відповідача-2 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 по дату ухвалення рішення у справі; 3) стягнути з відповідача-2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 25000 грн.; 4) стягнути з відповідача-2 на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 5000 грн..

Відповідачі позовних вимог не визнали, в суді першої інстанції подали свої відзиви, у яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду першої інстанції від 02.01.2023 залучено Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Третя особа надала суду першої інстанції свої пояснення по справі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 у задоволенні позову відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки судом першої інстанції: не з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи; здійснено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права через неправильне тлумачення закону і не дослідження і не надання оцінки наявним у справі письмовим доказам і аргументам позивача; не враховано правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, а тому вказане рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на помилковість висновків суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах фактично відбувається процедура ліквідації відповідача-1, а не його реорганізація. Судом не враховано обов`язкових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, викладених у постановах від 10.10.2018 у справі №816/979/17, від 12.12.2018 у справі №826/25887/15, від 17.07.2019 у справі №820/2932/16, від 26.05.2021 у справі №140/90/20, від 12.06.2018 у справі №2а-23895/09/1270, від 22.04.2021 у справі №440/395/20, від 17.06.2021 у справі №240/455/20, від 07.07.2022 у справі №420/1070/21, від 30.11.2022 у справі №640/15797/21, у яких наведено правові висновки щодо ліквідації юридичної особи публічного права.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 06.03.2023 скасувати частково та прийняти нове рішення про задоволення позову частково: визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці в Івано- Франківській області від 07 грудня 2022 року №258-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду в будівництві, енергетиці, машинобудуванні, котлонагляді, на транспорті та зв`язку Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 08 грудня 2022 року; стягнути з відповідача-1 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 року по дату ухвалення рішення у справі, виходячи із середньоденної заробітної плати 741,19 грн; стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 4000 грн..

В частині відмови у стягненні моральної шкоди рішення суду позивачем не оскаржено.

Відповідач-1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, прийнятим із повним та всебічним з`ясуванням всіх обставин справи, натомість вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Відповідач-2 подав апеляційному суду письмові пояснення на апеляційну скаргу, у яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

У відповідності до наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 04.06.2015 №11-к позивача ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу нагляду в будівництві, котлонагляді на транспорті та зв`язку Управління Держпраці в Івано-Франківській області за переведенням з Територіального управління Держгірпромнагляду в Івано-Франківській області з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 60 т.1).

Наказом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 01.07.2016 №157-к у зв`язку із зміною структури та штатного розпису, ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділу в будівництві, енергетиці, машинобудуванні, котлонагляді, на транспорті та зв`язку Управління Держпраці в Івано-Франківській області, з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 61-62 т.1).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1, в тому числі і Управління Держпраці в Івано-Франківській області. Утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2.

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (зі змінами), Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 (зі змінами), та на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці", Державною службою України з питань праці видано наказ від 17.01.2022 №22 "Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області" (а.с. 63 т.1).

Даним наказом в.о. голови Державної служби України з питань праці, зокрема, наказано ліквідувати як юридичну особу публічного права Управління Держпраці в Івано-Франківській області (), утворити комісію з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області, та призначено Головою комісії з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області Смагу Романа Ігоровича, виконуючого обов`язки начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області. Голові комісії наказано затвердити персональний склад Комісії з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області та забезпечити здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Наказом Держпраці від 30.11.2022 №219 "Про внесення змін до наказу Держпраці від 17.01.2022 №22" пункт 3 наказу Держпраці від 17.01.2022 №22 "Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області" викладено у такій редакції: призначено головою комісії Тиченка Максима Олександровича, заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с. 59 т.1).

26.01.2022 ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області (в порядку частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу") про що свідчить його особистий підпис на попередженні (а.с. 12, 66 т.1).

Також судом встановлено, що наказом Держпраці від 23.09.2022 №166 "Про утворення Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці" утворено як юридичну особу публічного права Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (а.с. 64 т.1).

Листом від 02.12.2022 вих. №ПЗ/1/12-ЦА-22 Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці звернулося до Держпраці з пропозицією щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Держпраці від 23.09.2022 №172.

02.12.2022 Державною службою України з питань праці видано наказ №230 "Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій", яким вирішено погодитися із пропозицією Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Держпраці від 23.09.2022 №172 з 05.12.2022. Цим же наказом визначено припинити з 05.12.2022 Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області, Управлінню Держпраці у Тернопільській області та Управлінню Держпраці у Чернівеццькій області здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах (а.с. 65 т.1).

07.12.2022 Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області видано наказ №258-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким звільнено позивача ОСОБА_1 із займаної ним посади - начальника відділу в будівництві, енергетиці, машинобудуванні, котлонагляді, на транспорті та зв`язку, з посади державної служби категорії "Б", з 07.12.2022 року у зв`язку з ліквідацією державного органу, згідно пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ "Про державну службу" зі змінами (а.с. 67 т.1).

Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах фактично відбувається процедура ліквідації відповідача-1, а позивач фактично звільнений із займаної посади з підстав ліквідації юридичної особи - Управління Держпраці в Івано-Франківській області. У зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області та відповідно звільнення позивача на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у суб`єкта призначення або керівника державної служби не виникало обов`язку щодо надання позивачу пропозицій щодо зайняття іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Відповідачі не порушили вимоги чинного законодавства України під час звільнення позивача з посади та вчинили усіх необхідних дій стосовно попередження про майбутнє звільнення. Тому суд вважав, що звільнення позивача з посади здійснено відповідно до вимог чинного законодавства України. У зв`язку з тим, що судом встановлено правомірність винесення оскаржуваного наказу, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, в тому числі і похідних, у задоволенні яких відмовив.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов таких висновків із неповним з`ясуванням усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та з частковим порушенням норм матеріального права.

Так, враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначено Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон України «Про державну службу», у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Частиною четвертою статті 87 Закону України «Про державну службу» встановлено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Відповідно до частини п`ятої статті 87 Закону України «Про державну службу», наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Судом встановлено, що згідно постанови Кабінету Міністрів України №14 від 12.01.2022 та наказу Державної служби з питань праці №22 від 17.01.2022 вирішено ліквідувати Управління Держпраці в Івано-Франківській області та утворити юридичну особу публічного права - Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Наказом Державної служби з питань праці від 02.12.2022 за №230 Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій вирішено погодитись із пропозицією Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 02.12.2022 щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Державної служби з питань праці від 23.09.2022 №172 та іншими нормативно-правовими актами і визначено припинити Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області з 05.12.2022 здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

Предметом спору у справі є звільнення державного службовця ОСОБА_1 із займаної ним посади начальника відділу в будівництві, енергетиці, машинобудуванні, котлонагляді, на транспорті та зв`язку Управління Держпраці в Івано-Франківській області, з посади державної служби категорії "Б", з 07.12.2022 року.

Підстава звільнення - пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» - у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Підставою для прийняття Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області рішення про звільнення позивача, реалізованого оскаржуваним наказом, слугувала постанова Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці", якою постановлено ліквідувати, зокрема Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи позовні вимоги, у вказаній справі слід надати належну правову оцінку обставинам ліквідації державного органу - Управління Держпраці в Івано-Франківській області як юридичної особи публічного права.

Так, ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції (постанова Верховного Суду у від 12 червня 2018 року у справі №2а-23895/09/1270).

Верховний Суд у подібних за змістом правовідносинах вже вирішував питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи: ліквідація чи реорганізація (приміром, у постановах від 22 квітня 2021 року у справі №440/395/20, від 17 червня 2021 року у справі №240/455/20).

Відповідаючи на це питання, Верховний Суд виходив з того, що особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

На підставі викладеного Верховний Суд у наведених справах дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Підґрунтям такого підходу є правова позиція Верховного Суду України, сформована у постановах від 17 жовтня 2011 року у справі №21-237а11, від 04 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справа №21-484а14, від 19 січня 2016 року у справі №810/1783/13-а, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію.

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Ця позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/25887/15, від 17 липня 2019 року у справі № 820/2932/16, від 26 травня 2021 року у справі № 140/90/20, від 31 травня 2023 року у справі №640/4922/20.

Колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" (далі - Постанова №14), вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1.

Згідно з пунктом 2 Постанови №14, вирішено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2.

Відповідно до пункту 3 Постанови №14, установлено, що:

1) територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій;

2) здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці;

3) міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області, Управління Держпраці у Чернівецькій області.

На підставі викладеного, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію щодо вирішення питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи, аналізу змісту Постанови КМУ №14 Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці, наказу Державної служби України з питань праці Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій №230 від 02.12.2022 року, колегія суддів констатує, що внаслідок реалізації приписів Постанови №14 мала місце реорганізація Управління Держпраці в Івано-Франківській області як юридичної особи публічного права із передачею її функцій новоствореному органу - Південно-Західному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці, оскільки не відбулось відмови держави від виконання завдань та функцій Управління Держпраці в Івано-Франківській області, позаяк фактично виконання таких функцій було покладено на Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

З наведеного слідує, що до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці перейшли функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідній сфері, що виконувалися Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи та положення статті 104 Цивільного кодексу України, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що на підставі приведених вище розпорядчих актів фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіального органу Держпраці - Управління Держпраці в Івано-Франківській області як юридичної особи публічного права шляхом покладення виконання завдань і функцій Управління Держпраці на Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці та припинення діяльності відповідача.

Що стосуються дотримання процедури звільнення позивача із займаної посади, то колегія суддів враховує, що відповідно до частини п`ятої статті 22 і пункту 2 частини першої статті 41 Закону України Про державну службу (зі змінами, внесеними згідно із Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади від 19 вересня 2019 року №117-IX), у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

З наведеного видно, що частина третя статті 87 Закону України Про державну службу в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби від 23 лютого 2021 року №1285-IX, передбачала обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону пропонувати державному службовцю відповідну посаду.

Таким чином, зважаючи на те, що наказ про звільнення позивача був реалізований в період дії частини третьої статті 87 Закону України Про державну службу в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби від 23 лютого 2021 року №1285-IX, а також ураховуючи, що звільнення фактично відбулося на підставі реорганізації, а не ліквідації органу, апеляційний суд зазначає, що в межах спірних правовідносин у відповідача-1 був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції позивачу вакантних інших рівнозначних посад державної служби або, як виняток, нижчих посад державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому суд звертає увагу, що згідно з положеннями частини п`ятої статті 22 Закону України Про державну службу (у редакції, чинній станом на дату звільнення позивача) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Ураховуючи вказане, колегія суддів зазначає, що положення частини третьої статті 87 Закону України Про державну службу в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби від 23 лютого 2021 року №1285-IX, у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону, зокрема і статті 22, треба розуміти так, що в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення державного службовця у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу, суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести.

Разом з тим, приписи частини п`ятої статті 22 Закону України Про державну службу дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.

Слід зазначити, що обсяг з`ясованих в цій справі обставин справи дозволяє суду дійти висновку, що позивачу, перед тим, як видати оскаржуваний наказ, не пропонували рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому, обставин щодо відсутності можливості запропонувати позивачу відповідні посади в цій справі не встановлено.

За таких обставин та наведеного вище правового врегулювання слід констатувати, що недотримання відповідачем наведених вимог Закону України Про державну службу, зокрема частини третьої статті 87, що проявилося у невиконанні зобов`язання щодо пропонування позивачу вакантних посад державної служби в державному органі, якому передаються повноваження та функції Державної служби з питань праці, є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, яке впливає на остаточний її результат, яким - в контексті цієї справи - є спірний наказ про звільнення. Впливає у тому значенні, що цей наказ не відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, відповідно є протиправним.

Правовий висновок щодо питання застосування частини третьої статті 87 Закону України Про державну службу в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби від 23 лютого 2021 року №1285-IX, у системному зв`язку з положеннями частини п`ятої статті 22 Закону України Про державну службу висловлено Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2022 року у справі №640/15797/21 та від 05 квітня 2023 року у справі №640/12871/21, який підлягає застосуванню у цій справі.

На підставі встановлених у справі фактичних обставин та приведеного правового регулювання колегія суддів приходить до висновку щодо визнання протиправним оскаржуваного наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 №258-к "Про звільнення ОСОБА_1 " та наявності підстав для його скасування.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, тому встановивши, що звільнення відбулось із порушенням встановленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Вважаючи на те, що звільнення позивача відбулось із порушенням процедури звільнення, позивач, в силу вимог ч.1 ст.235 КЗпП України підлягає поновленню на попередній роботі, а саме, на посаді начальника відділу в будівництві, енергетиці, машинобудуванні, котлонагляді, на транспорті та зв`язку Управління Держпраці в Івано-Франківській області, а не як безпідставно просить позивач у своїх позовних вимогах про поновлення його на рівноцінній посаді в новоствореному органі.

Отже, являються обґрунтованими доводи апелянта (позивача) в частині щодо протиправності звільнення позивача з посади з 07.12.2022 року.

Проте, позивача необхідно поновити на попередній роботі в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області. Водночас, слід зазначити, що заявлені вимоги апеляційної скарги у вказаній частині судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки відповідно до вимог частини 5 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Поновлюючи позивача на посаді, суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно абз.3 п.3 Порядку №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наявної у матеріалах справи довідки Управління Держпраці в Івано-Франківській області №63 від 13.01.2023 року видно, що середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 741 грн. 19 коп. без урахуванням податків та обов`язкових платежів, а середньомісячна 15935 грн. 59 коп. також без урахуванням податків та обов`язкових платежів (а.с. 68 т.1).

Оскільки день звільнення позивача (07.12.2022) є останнім днем його роботи, період вимушеного прогулу, що підлягає оплаті це період з 08.12.2022 по день ухвалення судом рішення про поновлення на посаді позивача 28.06.2023, де кількість робочих днів становить 145 при п`ятиденному робочому тижні з урахуванням того, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статей 71-73 КЗпП (святкові і неробочі дні).

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, що належить стягненню за період з 08.12.2022 по 28.06.2023 складає 107472,55 грн. (741,19 грн. - середньоденний розмір заробітної плати позивача x 145 робочих днів).

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення вимоги позивача про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивач просив здійснити таке стягнення з відповідача-2, однак стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 107472,55 грн на користь позивача необхідно здійснити з відповідач-1, як органу, де проводилось нарахування і виплачувалась заробітна плата позивачу в період проходження публічної служби і який видав незаконний наказ про звільнення позивача з посади.

Що стосується вирішення позовної вимоги про стягнення з відповідача-2 в користь позивача моральної шкоди у розмірі 25000 грн, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

При вирішенні питання про наявність підстав відшкодування моральної шкоди позивачу суд виходить з того, що з боку роботодавця мало місце протиправне порушення трудових прав позивача неправомірним звільненням.

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій суб`єкта владних повноважень. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень не завжди викликають негативні емоції.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами перенесення страждання і приниження внаслідок протиправних дій роботодавця як суб`єкта владних повноважень, а тому у вказаній частині позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Судом апеляційної інстанції також враховується, що згідно з п.41 висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме: визнання протиправним і скасування наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 №258-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлення позивача на посаді начальника відділу нагляду в будівництві, енергетиці, машинобудуванні, котлонагляді, на транспорті та зв`язку Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 08.12.2022; стягнення з відповідача-1 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 107472,55 грн з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

У задоволенні решта позовних вимог позивача необхідно відмовити.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції від 06.03.2023 згідно приписів статті 317 КАС України підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до статті 244 КАС України, суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. (ч.ч. 3, 6 ст.139 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розраховуючи пропорційність судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань, колегією суддів враховується, що при поданні позову згідно положень Закону України «Про судовий збір» позивачу у будь-якому випадку необхідно було б сплати судовий збір не менше прожиткового мінімуму, визначеному у році подання позову, то такий у 2022 році за подання позову фізичною особою немайнового характеру становив 992,40 грн..

У відповідності до положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Матеріали справи містять докази понесення позивачем судові витрати в суді першої інстанції за подання позовної заяви. За подання ж апеляційної скарги позивач судових витрат зі сплати судового збору не поніс.

Разом з тим, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог колегія суддів вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 на користь позивача понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 992,40 грн сплаченого за подання адміністративного позову, а також несплачений мінімально визначений судовий збір за подання апеляційної скарги у цій справі у розмірі 1488,60 грн на користь Держави до спеціального фонду Державного бюджету України.

Крім того, відповідно до п.1 ч.3 ст.132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.2 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Статтею 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.3 ст.134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

Отже, наведеними вище правовими нормами встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Крім цього, колегія суддів враховує, що відповідно до п.4 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Тобто, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво, та інші види адвокатської діяльності.

Згідно п.9 ст.1 цього Закону, представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності є, зокрема: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до ст.17 Закону України №3477- IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

Надаючи оцінку наданими суду доказами понесених позивачем витрат на професійну правничу (правову) допомогу в суді першої інстанції, колегією суддів враховується, що між позивачем та адвокатським бюро «Назар Ридай і партнери» 16.12.2022 укладено договір про надання правової допомоги №16-12/22, яким передбачено, що за результатами надання Адвокатським бюро послуг з правової допомоги складається та підписується акт наданих послуг (виконаних робіт), в якому зазначається перелік наданих послуг, їх обсяг, вартість та загальна сума (а.с. 19-20 т.1).

Згідно копії акта прийому-передачі наданих послуг (виконання робіт) по Договору про надання правової допомоги №16-12/22 від 16.12.2022 року, складеного 20.12.2022 за участі ОСОБА_1 як Клієнта з однієї сторони та Адвокатського бюро «Назар Ридай і партнери» з другої сторони, про наступне: Адвокатське об`єднання передає, а Клієнт приймає належним чином надані послуги (виконані роботи) за звернення з позовною заявою до Івано-Франківського окружного адміністративного суду: вид наданої правничої допомоги, інші судові витрати - надання усної консультації стосовно роз`яснення юридичних наслідків розгляду судовим органом позовної заяви, роз`яснення підстав та порядку оскарження судового рішення в апеляційному порядку, роз`яснення наслідків набрання судовим рішенням законної сили, роз`яснення порядку виконання судового рішення, обрання правової позиції в інтересах Клієнта, кількість годин, витрачених на надання правничої допомоги 1 год., дата надання правової допомоги - 16.12.2022, вартість 1000 грн; вид наданої правничої допомоги, інші судові витрати - Підготовка позовної заяви: аналіз законодавства, що регулює правовідносини між сторонами, обрання правової позиції, аналіз судової практики з аналогічних правовідносин, кількість годин, витрачених на надання правничої допомоги 3 год., дата надання правової допомоги - 19.12.2022, вартість 4000 грн. Всього 5000 грн..

В матеріалах справи наявна копія банківської квитанції №111 від 20.12.2022, якою підтверджується сплачення ОСОБА_1 коштів одержувачу АБ «Назар Ридай і партнери» у розмірі 5000,00 грн..

Надаючи оцінку наданим доказам щодо понесених позивачем витрат на надану правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5000,00 грн, колегія суддів зауважує, що такий розмір не є у вказаному обсязі співмірним та обґрунтованим зі складністю справи та виконаних адвокатами робіт (наданих послуг), а являється завищеною, оскільки предмет спору в даній справі не є складним та не потребував вивчення великого обсягу фактичних даних. Крім того, матеріали справи не містять детального опису виконаних робіт, затраченого часу щодо надання стороні позивача професійної правничої допомоги.

Водночас, взявши до уваги принцип співмірності, заяву відповідача, у якій викладено заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу, напрацьовану правову позицію щодо аналогічних правовідносин, а також виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частиною 9 статті 139 КАС України, колегія суддів вважає, що обсяг наданої стороні позивача професійної правничої допомоги у вказаній справі складає 3000 грн, із затраченим часом не більше трьох годин по 1000 грн за годину (послуги, а саме, надання усної консультації стосовно роз`яснення юридичних наслідків розгляду судовим органом позовної заяви, роз`яснення підстав та порядку оскарження судового рішення в апеляційному порядку, роз`яснення наслідків набрання судовим рішенням законної сили, роз`яснення порядку виконання судового рішення, обрання правової позиції в інтересах Клієнта охоплюється підготовкою позовної заяви з витратою кількості годин на надання правничої допомоги не більше трьох, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), співмірності із складністю справи та обсягу виконаних адвокатом робіт.

З врахуванням встановленого та наведених правових норм колегія суддів вважає, що фактична вартість витрат позивача на професійну правничу (правову) допомогу складає підтверджений розмір у 3000 грн. в суді першої інстанції і такий розмір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 березня 2023 року в адміністративній справі №300/5322/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Державної служби України з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасувати і прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07 грудня 2022 року №258-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду в будівництві, енергетиці, машинобудуванні, котлонагляді, на транспорті та зв`язку Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 08 грудня 2022 року.

Стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 107472 (сто сім тисяч чотириста сімдесят дві) грн 55 коп. з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

У задоволенні решта позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Івано-Франківській області () судові витрати у виді судового збору в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок сплаченого за подання адміністративного позову та на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Івано-Франківській області () судовий збір за подання апеляційної скарги у справі №300/5322/22 у розмірі 1488 (одну тисячу чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок на користь Держави до спеціального фонду Державного бюджету України (отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA0026001; код класифікації доходів бюджету 22030106, призначення платежу *;101;).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Л. Я. Гудим
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 04.07.2023 року