Справа № 460/49768/22
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2023-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/49768/22 пров. № А/857/7548/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Державної митної служби України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2023 року (ухвалене головуючим суддею Поліщук О.В. у м. Рівне) у справі № 460/49768/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив стягнути з Державної митної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2020 до 05.10.2022 у розмірі 336184, 56 грн, сума вказана без урахування сплати податків та інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що відповідачем протиправно не виконано рішення суду про його поновлення на роботі, з огляду на що вважав за необхідне стягнути середній заробіток за час затримки виконання такого рішення суду.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05.04.2023 адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної митної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2020 по 04.04.2023 у розмірі 407193, 84 грн, сума вказана без урахування сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати її працівнику.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, в силу закону зобов`язаний був поновити позивача на посаді та, відповідно, здійснювати виплату заробітної плати позивачу.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 у справі № 817/1087/18 позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України № 2-дс від 02.02.2018. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника митного поста «Рівне-центральний» Рівненської митниці ДФС з 20.03.2018. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної фіскальної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.03.2018 по 02.10.2018 в сумі 74892, 60 грн (сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів). Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 11095, 20 грн. (сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів) зазначено, що виконується негайно.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2019 апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України задоволено частково. Скасовано рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 у справі № 817/1087/18 та залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 817/1087/18 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2019 у справі № 817/1087/18 (провадження № 857/4593/18) скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2019 апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 у справі № 817/1087/18 - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 817/1087/18 клопотання ОСОБА_1 про заміну відповідача задоволено. Замінено первісного відповідача у справі Державну фіскальну службу України її правонаступником Державною митною службою України.

02.07.2021 Рівненським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 1 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника митного поста «Рівне-центральний» Рівненської митниці ДФС з 20.03.2018.

14.09.2022 позивач звернувся до Державної митної служби України із заявою про добровільне виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02.10.2021.

Також, 14.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про примусове виконання рішення суду.

У подальшому, постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Фещук О.А. від 07.10.2022 відкрито виконавче провадження № 70012318 з виконання виконавчого листа № 817/1087/18 від 02.07.2021.

Державна митна служба України листом від 27.10.2022 № 08-1/12-02/5.13/6223 повідомила відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що прийняття остаточного управлінського рішення Державною митною службою України можливе лише після розгляду Рівненським окружним адміністративним судом заяви про роз`яснення судового рішення.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 11.11.2021 у справі № 817/1087/18, яка набрала законної сили, у задоволенні заяви Державної митної служби України про роз`яснення рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 у справі № 817/1087/18 відмовлено.

27.12.2022 відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України сформовано вимогу державного виконавця Державній митній службі України щодо примусового виконання виконавчого листа № 817/1087/18 виданого 02.07.2021.

Позивач, вбачаючи в затримці виконання рішення суду звернувся до суду із вимогою про стягнення з Державної митної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.05.2020 до 05.10.2022.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Власник або уповноважений ним орган відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, законодавством передбачено обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає у тому, що таке рішення підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, а негайно з моменту його прийняття.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Наведена правова позиція підтверджується також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 31.12.2019 у справі № 817/1308/16, від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18, від 21.04.2021 у справі № 461/1303/19.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі № 821/1678/16, від 31.07.2019 у справі № 813/593/17, від 25.09.2019 у справі № 813/4668/16, від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі № 2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі № 815/1676/18, від 05.03.2020 у справі № 280/360/19, від 26.11.2020 у справі № 500/2501/19, від 19.04.2021 у справі № 826/11861/17, від 24.06.2021 у справі № 640/15058/19, від 20.07.2021 у справі № 826/3465/18.

З огляду на зазначене, після прийняття рішення Рівненським окружним адміністративним судом від 02.10.2018 у справі № 817/1087/18 у відповідача, як роботодавця, виник обов`язок добровільно і негайно виконати це рішення в частині поновлення позивача на посаді та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.

Суд звертає увагу на те, що станом на момент прийняття рішення у цій справі, доказів негайного поновлення позивача на посаді відповідачем не надано.

Апелянт зазначає, що невиконання вказаного рішення зумовлене тим, що позивач не подавав до них заяви про виконання рішення чи інших виконавчих документів, однак суд вважає, що судове рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню, яке жодним чином не може залежати від будь-яких обставин, крім непереборних.

Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд у постанові від 08.11.2022 у справі № 460/15639/21 вказав, що спростовує відповідні доводи апелянтів:

«Твердження скаржників про те, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, а тому для цього необхідна заява від особи, яка бажає бути поновленою на посаді, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі колегія суддів визнає помилковими та зазначає, що усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.

Аналогічні правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 05.02.2022 у справі № 280/4402/21.

Згідно із ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи відповідача про те, що у разі добровільного невиконання рішення суду про поновлення на посаді таке судове рішення виконується примусово в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», суд також не бере до уваги, оскільки згідно із статтею 236 КЗпП України, виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в такій затримці.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції обґрунтованим, що відповідач, в силу закону зобов`язаний був поновити позивача на посаді та, відповідно, здійснювати виплату заробітної плати позивачу.

Здійснений судом першої інстанції розрахунок суми, яка підлягає стягненню на користь позивача, в апеляційній скарзі відповідачем не оспорюється, оскільки доводів щодо незаконності та необгрунтованості висновків суду першої інстанції в цій частині відповідачем не наведені.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної митної служби України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 460/49768/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді З. М. Матковська
В. З. Улицький