Справа № 140/3852/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/3852/23 пров. № А/857/7809/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Обрізка І.М., ШинкарТ.І.,

за участю секретаря судового засідання Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Андрусенко О.О. у м. Луцьку, у справі №140/3852/23 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову №52104031 від 23.02.2021 про стягнення виконавчого збору на суму 31919,56 доларів США та 345,40 грн.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що про оскаржувану постанову дізнався з єдиного реєстру боржників, однак зазначає, що згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.12.2022 борг за виконавчим листом № 161/2871/15-ц від 14.05.2015 погашено в повному обсязі. Також з нього було стягнуто основну винагороду приватного виконавця у розмірі 10% від фактично стягнутої суми, про що приватний виконавець повідомив листом за вих.№173 від 06.01.2023. Вважає, що відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження виконавче провадження підлягає закінченню у зв`язку з виконанням рішення в повному обсязі, однак листом від 21.02.2023 №4809 відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача про закінчення виконавчого провадження №64638200 у зв`язку з відсутністю підстав. Вважає, що одночасне стягнення з боржника як виконавчого збору, так і основної винагороди приватного виконавця не допускається.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що оскаржувана постанова від 23.02.2021 № 52104031 про стягнення виконавчого збору є окремим виконавчим документом, який підлягає виконанню відповідно до "Закону України Про виконавче провадження. Стаття 27 Закону України Про виконавче провадження не дає можливості та законних підстав державному виконавцю закінчити виконавче провадження, оскільки вказана стаття стосується лише питання стягнення виконавчого збору, а способи закінчення виконавчого провадження чітко встановлені статтею 39 Закону. Належним чином засвідчені документи від стягувана, що підтверджують повне фактичне виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.05.2015 №161/2871/15-ц до Відділу не надходили. Також вказує, що кошти за виконавчим провадженням №64638200 та № 64637929 на депозитний рахунок відділу не надходили. У зв`язку із цим, боржникові було відмовлено в задоволенні його заяви від 18.01.2023 щодо закінчення виконавчого провадження № 64638200 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 23.02.2021 № 52104031. Інші підстави для скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 23.02.2021 № 52104031 у державного виконавця на даний час відсутні. Крім того, вказує на пропуск позивачем строку звернення до суду.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу із викладом заперечень щодо наведених відповідачем обставин та правових підстав, з якими позивач не погоджується та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на примусовому виконанні у Відділу примусового виконання рішень перебувало виконавче провадження №52104031 з виконання виконавчого листа №161/2871/15-ц, виданого 14.05.2015 Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ ПриватБанк заборгованості за кредитним говором № УО00СА00000081 від 04.05.2007 року в розмірі - 319195 доларів 55 центів США, що по курсу НБУ становить 7963929 грн., та стягнення зі ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ ПриватБанк сплаченого судового збору в розмірі - 3654 грн. '

23.02.2021 заступником начальника Відділу ПВР прийнято постанову у виконавчому провадженні №52104031 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 31919,56 доларів США та 365,40 грн.

У зв`язку з надходженням заяви стягувана про повернення виконавчого документа на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України Про виконавче провадження заступником начальника Відділу ПВР прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувану від 23.02.2021 у виконавчому провадженні №52104031; у пункті 3 вказаної постанови зазначено, що постанову про стягнення виконавчого збору ВП №52104031 від 23.02.2021 виділено в окреме виконавче провадження.

Постановою заступника начальника Відділу ПВР від 24.02.2021 відкрито виконавче провадження №64638200 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору №52104031 від 23.02.2021.

Судом також встановлено, що виконавчий лист№161/2871/15-ц, виданий 14.05.2015 Луцьким міськрайонним судом Волинської області, був пред`явлений до виконання повторно (виконавче провадження №65315780).

30.04.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Пирогою С.С. при примусовому виконанні виконавчого листа №161/2871/15-ц, виданого 14.05.2015 Луцьким міськрайонним судом Волинської області, винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №65315780, пунктом І якої вирішено стягнути з боржника ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця в сумі, еквівалентній 31919,56 доларам США та 365,40 грн.

29.12.2022 приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Пирогою С.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №65315780 з примусового виконання виконавчого листа № 161/2871/15-ц, виданого 14.05.2015 Луцьким міськрайонним судом Волинської області, на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України Про виконавче провадження.

Листом від 06.01.2023 №173 приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Пирога С.С. повідомив ОСОБА_1 про закінчення виконавчого провадження №65315780, а також про те, що з позивача було в повному обсязі стягнуто основну винагороду приватного виконавця у розмірі 10% від фактично стягнутої суми.

18.01.2023 позивач звернувся до Відділу ПВР із заявою, у якій просив, зокрема, закінчити виконавче провадження № 64638200.

Листом від 21.02.2023 №4809 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Належним чином засвідчені документи від стягувана, що підтверджують повне фактичне виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.05.2015 № 161/2871/15-ц до Відділу не надходили; кошти, зокрема, за виконавчим провадженням №64638200 на депозитний рахунок Відділу не надходили. У зв`язку із цим, підстави для задоволення клопотання щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на даний час відсутні.

Враховуючи наявність двох постанов - про стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Пирогою С.С. відкрито виконавче провадження №65315780 за виконавчим листом №161/2871/15-ц. виданим 14.05.2015 Луцьким міськрайонним судом Волинської області, та стягнуто з ОСОБА_1 основну винагороду у визначеному законом розмірі, тому підстави для подальшого стягнення з позивача суми виконавчого збору, який стягнутий в межах виконання цього ж виконавчого документа, відсутні.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. №1404-УІІІ (далі Закон №1404-УІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-УІП виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частини перша статті 27 Закону №1404-VIII).

Частиною другої статті 27 Закону №1404-УІІІ в редакції станом на час виникнення спірних відносин, яка після 28 серпня 2018 року змін не зазнавала, закріплено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що "підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною восьмою статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Згідно частин першої, четвертої статті 42 Закону України Про виконавче провадження" кошти виконавчого провадження складаються з: І) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця: 2) авансового внеску стягувана; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Положеннями статті 45 Закону №1404-УІІІ визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувана на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувана; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувана та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збі

Відповідно до ч. 4 ст. 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів від 02.06.2016 №1403-УІІІ основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа матового характеру в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження, одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Виходячи з аналізу наведених норм, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Як встановлено судом першої інстанції, у виконавчому провадженні №52104031 державним виконавцем фактичного виконання рішення суду досягнуто не було, виконавчий документ був повернутий стягувану. Згодом виконавчий лист № 161/2871/15-ц, виданий 14.05.2015 Луцьким міськрайонним судом Волинської області, був пред`явлений до виконання приватному виконавцю, який здійснив його виконання та стягнув основну винагороду.

Верховний Суд у постанові від 13.04.2023 у справі №160/695/22 висловив свою позицію стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа та зазначив наступне.

Закон №1404-УІІІ містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. З одного боку, Закон №1404-УІ1І не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції У країни і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Верховний Суд зауважує, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Вказана проблематика зумовлена неповнотою законодавства і стосується також й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту (частина перша статті 2 КАС України), який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

У цьому контексті Верховний Суд зауважує, що питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто у контексті вирішення адміністративного спору Верховний Суд дійшов висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Отже, Верховний Суд зазначає, що законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Водночас, частиною восьмою статті 27 Закону №1404-УІІІ встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується правовідносин, що не є подібними до спірних, оскільки в останніх не було передачі виконавчого документа.

Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону №1404-УІІІ регулює подібні суспільні правовідносини.

Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону №1404-УШ свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України), до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-УІІІ.

Застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-УШдо спірних правовідносин дає Верховному Суду підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувана і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум. то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Застосування аналогії закону дозволяє Верховному Суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

З урахуванням наведеного правового висновку Верховного Суду, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскільки приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Пирогою С.С. відкрито виконавче провадження №65315780 за виконавчим листом №161/2871/15-ц, виданим 14.05.2015 Луцьким міськрайонним судом Волинської області, та стягнуто з ОСОБА_1 основну винагороду у визначеному законом розмірі, тому підстави для подальшого стягнення з позивача суми виконавчого збору, який стягнутий в межах виконання цього ж виконавчого документа, відсутні.

Щодо доводів апелянта про пропущення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с 4).

Постанова про стягнення виконавчого збору від 23.02.2021 ВП №52104031 направлялась на адресу: АДРЕСА_2 і була повернута у зв`язку з закінченням терміну зберігання, що підтверджується копією конверта (а.с 36, на звороті).

З матеріалів справи неможливо встановити чи вручалась оскаржувана постанова позивачу.

Сам позивач зазначає, що про оскаржувану постанову дізнався з єдиного реєстру боржників.

Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, зазначив, що строк на оскарження пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.

Враховуючи наведені обставини, а також правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що початком перебігу строку для звернення до суду слід вважати день отримання листа від 21.02.2023 №4809, в якому відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Вказаний лист був отриманий позивачем 26.02.2023, позовну заяву здано на пошту 07.03.2023, відтак десятиденний строк звернення до суду ОСОБА_1 не пропущений.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для подальшого примусового виконання постанови ВП №52104031 від 23.02.2021 про стягнення виконавчого збору та наявність підстав для її скасування.

При обґрунтуванні цієї постанови апеляційним судом також враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 286, 272, 310, 315, 316, 321,322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року у справі №140/3852/23- без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар

Повне судове рішення складено 28 червня 2023 року