Справа № 500/1209/23
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1209/23

29 червня 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Дерех Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Борсуківської сільської ради Кременецького району Тернопільської області про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до суду з позовом до Борсуківської сільської ради Кременецького району Тернопільської області (надалі, відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Борсуківської сільської ради від 02.03.2023 № 1195 «Про внесення змін до рішення сесії Борсуківської сільської ради №532 від 23.09.2021», визнати протиправним та скасувати рішення Борсуківської сільської ради від 02.03.2023 № 1196 «Про внесення змін до рішення сесії Борсуківської сільської ради від 20.12.2021 №771».

Позов обґрунтований тим, що позивач вважає оскаржувані рішення протиправними та такими, що підлягають до скасування з огляду на порушення вимог щодо процедури прийняття та оприлюднення таких рішень органом місцевого самоврядування. Щодо оскаржуваного рішення від 02.03.2023 №1195 позивач вказав, що текст проекту рішення за яке проголосували депутати, озвучений головою під час засідання сесії, не відповідає тексту рішення, яке було опубліковано на сайті ради, а саме при голосуванні не було озвучено пункт щодо ліквідування Піщатинського старостинського округу на території якого проживає менше 500 жителів, однак у рішенні, яке опубліковане, даний пункт є. Зокрема, звернув увагу суду на тому, що згідно вимог Регламенту, у разі включення до проекту порядку денного додаткових питань, має бути створено відповідний проект рішення, і проект відповідного рішення, згідно чинного законодавства підлягає оприлюдненню, у протилежному випадку таке питання до порядку денного не включається, та не розглядається на сесії. Натомість, позивач зазначив, що проекти оскаржуваних рішень, які ставилися на голосування оприлюдненими відповідачем не були. На думку позивача, відповідачем не наведено будь-якого обґрунтування попереднього не включення вищевказаних питань до проекту порядку денного, як і не наведено підстав невідкладності розгляду вказаних питань та неможливості завчасного включення вказаних питань до проекту порядку денного ради. На переконання позивача, включення відповідачем до порядку денного сесії Борсуківської сільської ради питання щодо розгляду звернення від жителів с.Піщатинці з вимогою про звільнення старости ОСОБА_1 і як наслідок, включення в порядок денний проектів рішення «Про внесення змін до рішення сесії Борсуківської сільської ради №532 від 23.09.2021 року» та «Про внесення змін до рішення Борсуківської сільської ради від 20.12.2021 року №771», свідчить про недотримання вимог статей 28, 30-32 Регламенту та Закону України «Про доступ до публічної інформації». Відповідно, вважає, що рішення Борсуківської сільської ради від 02.03.2023 за № 1195 та №1196 підлягають скасуванню з огляду на їх протиправність.

Ухвалою суду від 10.04.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху, у такий спосіб: 1) подати до суду належним чином завірені копії рішення сесії Борсуківської сільської ради Кременецького району Тернопільської області №532 від 23.09.2021 та рішення сесії Борсуківської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 20.12.2021 №771.

У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Ухвалою суду від 20.04.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Даною ухвалою відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне. Вказав, що рішення про виведення з апарату штатної одиниці не є рішенням про звільнення позивача. Вважає, що спірні у даній справі рішення являють собою нормативно - правові акти та не стосуються безпосередньо позивача. Звернув увагу суду на тому, що визначення невідкладності того чи іншого питання, які виносяться на розгляд сесії , є дискреційними повноваженнями будь -якої міської ради, яка в залежності від ситуації, яка склалась в територіальній громаді, вживає певні заходи для невідкладного його розгляду та прийняття з цього приводу рішення. Зазначив, виходячи з правової позиції, висловленої у Постановах Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №818/294/18 та від 12.03.2020 у справі №278/3142/16, про те, що з Закону України "Про доступ до публічної інформації" вбачається, що неоприлюднення інформації відповідно до ст.15 цього Закону є підставою для притягнення винної особи відповідальності, однак це не є підставою для скасування спірного рішення згідно із Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Ухвалою суду від 17.05.2023 постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 07.06.2023 о 10:00 год.

07.06.2023 у відкритому судовому засіданні у підготовчому провадженні постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про відкладення розгляду справи до 21.06.2023 о 10:00 год.

21.06.2023 позивач у відкрите судове засідання не прибув, подав письмове клопотання, в якому просив розгляд даної справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача у відкрите судове засідання не прибув, подав письмову заяву, в якій зазначив, що проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, просить закрити підготовче засідання і призначити справу до розгляду в письмовому провадженні без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно частини третьої ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, КАС України), учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Таким чином, розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що 02.03.2023 Борсуківською сільською радою Кременецького району Тернопільської області (ХУІІІ сесія УІІІ скликання) прийнято рішення №1195 "Про внесення змін до рішення сесії Борсуківської сільської ради №532 від 23.09.2021", яким ліквідовано Піщатинський старостинський округ на території якого проживає менше 500 жителів; внесено зміни до рішення сесії сільської ради №532 від 23.09.2021 року: утворено на території Борсуківської сільської ради 4 (чотири) старостинські округи в таких межах: - Снігурівський старостинський округ з центром в с. Снігурівка, до складу якого входять села Снігурівка, Чайчинці, Маневе, Мала Снігурівка; Передмірка; - Великокусковецький старостинський округ з центром в селі Великі Кусківці, до складу якого входять села Великі Кусківці; Синівці; - Нападівський старостинський округ з центром в селі Нападівка до складу якого входить село Нападівка; - Борщівський старостинський округ з центром в селі Борщівка до складу якого входить села Борщівка, Піщатинці.

З преамбули даного рішення вбачається, що таке рішення прийняте з метою забезпечення представництва інтересів жителів населених пунктів Борсуківської сільської територіальної громади, що увійшли до її складу з адміністративним центром в с.Борсуки, керуючись ст.26,54-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування", Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розвитку інституту старост".

Також, рішенням Борсуківської сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 02.03.2023 №1196 «Про внесення змін до рішення Борсуківської сільської ради від 20.12.2021 року № 771», відповідно до пункту 5 частини першої статті 26, частини першої статті 59 пунктів 6-1, 6-2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (зі змінами), внесено зміни до рішення сесії сільської ради від 20.12.2021 року №771, а саме виведено з апарату ради 1 штатну одиницю посади «староста»; затверджено структуру та чисельність апарату Борсуківської сільської ради та її виконавчих органів станом на 16.05.2023 у кількості 48,75 штатних одиниць.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає, відповідно до приписів статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до ст.143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно положень ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР (надалі, Закон України №280/97-ВР), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст.54-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», староста затверджується сільською, селищною, міською радою на строк її повноважень за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови, що вноситься за результатами громадського обговорення (громадських слухань, зборів громадян, інших форм консультацій з громадськістю), проведеного у межах відповідного старостинського округу.

Частиною четвертою вказаної статті передбачено, що старостинський округ утворюється відповідною сільською, селищною, міською радою у складі одного або декількох населених пунктів (крім адміністративного центру територіальної громади), на території якого (яких) проживає не менше 500 жителів. При утворенні старостинських округів враховуються історичні, природні, етнічні, культурні та інші чинники, що впливають на соціально-економічний розвиток таких старостинських округів та відповідної територіальної громади.

За приписами частин 1, 2, 10 статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Конституційний Суд України у рішенні від 16.04.2009 №7-рп/2009 зазначив, що гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

Відповідно до частини другої статті 43 Закону №280/97-ВР районні і обласні ради можуть розглядати і вирішувати на пленарних засіданнях й інші питання, віднесені до їх відання цим та іншими законами.

Стаття 26 Закону №280/97-ВР передбачає виключну компетенцію сільських рад.

Разом з тим, суд звертає увагу, що за змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої та третьої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25.11.1997 №6-зп Суд зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 по справі №800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічний висновок, сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 по справі №802/2474/17-а.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Суд звертає увагу, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи-позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 по справі №826/4406/16, від 15.08.2019 по справі №1340/4630/18, від 23.12.2019 по справі №712/3842/17, від 27.02.2020 по справі №500/477/15-а, від 18.05.2022 по справі №826/15510/16.

Однак, на думку суду, у спірних правовідносинах позивачем не наведено підстав та не надано відповідних доказів, що у зв`язку із прийняттям відповідачем спірних рішень було порушено його суб`єктивні права, для захисту яких й подано позов.

З наведеного вище мотиву, вирішуючи даний спір по суті, суд приймає до уваги доводи представника відповідача стосовно того, що оскаржувані рішення відповідача щодо виключення зі штатного розпису посадової одиниці - старости не є безпосередньо рішенням про звільнення позивача з посади старости.

Натомість, з преамбул до оскаржуваних у справі рішень вбачається, що такі рішення прийняті з метою забезпечення представництва інтересів жителів населених пунктів Борсуківської сільської територіальної громади, що увійшли до її складу з адміністративним центром в с.Борсуки, керуючись ст.26,54-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування", Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розвитку інституту старост", а також на виконання вимог пункту 5 частини першої статті 26, частини першої статті 59 пунктів 6-1, 6-2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (зі змінами).

Зокрема, як зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву, відповідно до паспорту Борсуківської сільської ради Кременецького району, протягом останніх років чисельність жителів села Піщатинці істотно зменшилась і становить 483 осіб.

Послідовно, як вбачається зі змісту пояснювальної записки до проекту рішення "Про внесення змін до рішення сесії Борсуківської сільської ради №532 від 23.09.2021", обґрунтування необхідності прийняття такого рішення, серед іншого аргументоване тим, що на території Піщатинського старостинського округу проживає менше 500 жителів.

Разом з тим, у позовній заяві позивач покликається на порушення відповідачем вимог щодо процедури прийняття та оприлюднення спірних у даній справі рішень.

Суд звертає увагу, що саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, що можуть бути допущені під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно можливих процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Отже, порушення процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 року у справі №813/1790/18.

То ж, з наведених вище мотивів. у спірному випадку суд не приймає до уваги доводи позивача стосовно порушення відповідачем процедури прийняття оскражуванх рішень.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.05.2011: згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Отже, залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, довів про правомірність свого рішення. Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивачі суду не надали.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість дій відповідача, а тому, позовні вимоги вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено та підписано 29 червня 2023 року.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Реквізити учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Борсуківська сільська рада Кременецького району Тернопільської області (місцезнаходження:вул. Шевченка, 3, с. Борсуки, Кременецький район, Тернопільська область,47412 ).

Головуюча суддя Дерех Н.В.