Справа № 400/3005/22
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2023-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/3005/22

Перша інстанція: суддя Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаШляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г. В., Домусчі С.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року у справі № 400/3005/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування рішення від 13.10.2021 року № 25; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 25 від 13.10.2021, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0.12 га для ведення садівництва на території Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області;

- зобов`язати Костянтинівську сільську раду Миколаївського району Миколаївської області прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,12 га для ведення садівництва на території Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області відповідно до наданого викопіювання з кадастрової карти (плану) від 09.12.2019 № НВ-019.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що відповідач протиправно не надає дозвіл на розробку проекту землеустрою, оскільки п.4 спірного рішення прийнятий всупереч ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Відповідач відзив на позов не надав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 27 лютого 2023 року у справі № 400/3005/22 за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування рішення від 13.10.2021 № 25; зобов`язання вчинити певні дії задовольнив частково.

Визнав протиправним та скасував Рішення Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 25 від 13.10.2021 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0.12 га для ведення садівництва на території Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

Зобов`язав Костянтинівську сільську раду Миколаївського району Миколаївської області (вул. Миколаївська, 10 Б, кв.7, с. Костянтинівка, Новоодеський район, Миколаївська область, 56663, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) прийняти рішення про надання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,12 га для ведення садівництва на території Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області відповідно до наданого викопіювання з кадастрової карти (плану) від 09.12.2019 року № НВ-019.

В решті позовних вимог відмовив.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (вул. Гагаріна, 29, с. Костянтинівка, Новоодеський район, Миколаївська область, 56663, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Миколаївська окружна прокуратура подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

висновок суду про незаконність оспорюваного рішення відповідача з підстав обгрунтування його посиланням на п.п. 17, 21 Перехідних положень ЗК України зроблено не у відповідності з обставинами справи, оскільки сільською радою відмову у наданні позивачці дозволу на виготовлення проекту землеустрою обґрунтовано зовсім іншими підставами, які чітко передбачені ч. 7 ст. 118 3К України.

суд першої інстанції позбавив відповідача можливості висловити свою позицію стосовно заявлених до нього позовних вимог, чим порушив принцип змагальності сторін, передбачений ст. 9 КАС України, оскільки відповідач не був повідомлений про відкриття провадження у справі та неознайомлений із позовною заявою.

Позивачка подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.09.2021 позивачка звернулась з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної частки (паю) у власність для ведення садівництва до 0,12 га за межами населеного пункту села Костянтинівка Миколаївського району Миколаївської області відповідно до наданого копіювання.

13.10.2021 Костянтинівська сільська рада прийняла рішення № 25, яким зазначила про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення для ведення садівництва до 0,12 га за межами населеного пункту села Костянтинівка Миколаївського району Миколаївської області, у зв`язку невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко- економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (земельна ділянка знаходиться в зоні підтоплення, водоохоронній зоні, прибережній захисній смузі).

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Висновок суду першої інстанції.

При задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його наданні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі рішення сільської ради.

Також суд зазначив, що відповідач відмовив позивачу посилаючись на до п. 17, 21 Перехідних положень ЗК України, якими передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

З урахуванням статті 13 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю).

Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).

В тих пунктах Перехідних положень ЗК України зазначено, що землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані, що є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки.

Ніяких застережень ці положення не містять стосовно заборони надавати дозвіл на розробку проекту землеустрою, оскільки ці землі не є комунальною власністю.

Отже, враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення стосовно позивача про відмову у наданні дозволу про розробку проекту землеустрою, діяв з порушенням матеріально-правових засад діяльності суб`єктів владних повноважень, закріплених у ч. 2 ст. 2 КАС України, з огляду на що п. 19 спірного рішення підлягає визнанню протиправними, а право позивача на отримання дозволу на розробку проекту землеустрою - судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку

Відповідно ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом ст. 3, 4 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

Положеннями п. «б» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

За змістом статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У відповідності до ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справі № 21-358а13 та в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 05 березня 2019 року у справі № 360/2334/17 та від 16 липня 2020 року у справі № 755/10113/16-а.

Крім того, виходячи з аналізу статті 118 ЗК України, вбачається, що порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок, а надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття в подальшому суб`єктом владних повноважень позитивного рішення щодо відведення земельної ділянки у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Як убачається з матеріалів справи, позивачкою разом з визначеним Законом пакетом документів було подано графічні матеріали з визначеною земельною ділянкою, що розташована у межах :05:000, яку вона бажає отримати у власність та яка, на її думку, належить до земель сільськогосподарського призначення.

В свою чергу, Костянтинівська сільська рада прийняла рішення № 25 від 13.10.2021, яким зазначила про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення для ведення садівництва до 0,12 га за межами населеного пункту села Костянтинівка Миколаївського району Миколаївської області, у зв`язку невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко- економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (земельна ділянка знаходиться в зоні підтоплення, водоохоронній зоні, прибережній захисній смузі) ( а.с. 19).

Аналізуючи оскаржуваний наказ відповідача № 25 від 13.10.2021, колегія суддів зазначає, що безпосередньо з тексту даного рішення відповідача та викопіювання з кадастрової карти (плану), наданих позивачкою разом із позовною заявою, вбачається, що як підставу для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо передачі у приватну власність земельної ділянки сільською радою вказано невідповідність місця розташування земельної ділянки містобудівній документації, знаходження її у межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг та безпосередня близькість ділянки до водного об?єкту.

Отже, колегія суддів вважає необґрунтованим висновки суду першої інстанції із посиланням на п.п. 17, 21 Перехідних положень ЗК України, так як висновки зроблено не у відповідності з обставинами справи, оскільки сільською радою відмову у наданні позивачці дозволу на виготовлення проекту землеустрою обґрунтовано зовсім іншими підставами, які чітко передбачені ч. 7 ст. 118 3К України.

Апелянт акцентує увагу на тому, що відповідно до інформацій Костянтинівської сільської ради № 751/03-07 від 22.03.2023 та № 110 від 03.04.2023, наданих на запит Миколаївської обласної прокуратури № 15/1-208 вих-23 від 16.03.2023, підставою для прийняття радою оскаржуваного рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,12 га для індивідуального садівництва, є те, що земельна ділянка відповідно до Генерального плану населеного пункту с. Костянтинівка відноситься до прибережної захисної - територія зелених насаджень загального користування, яка не може передаватись у власність (а.с.58-60).

Відповідно до плану зонування території села Костянтинівка Миколаївської області згідно документу державного планування « генеральний план та план зонування території села Костянтинівка Новоодеського району Миколаївської області» затвердженого рішенням № 2 тридцять другої сесії сьомого скликання від 28 травня 2020 року у пункті 3.1 «Загальні вимоги до ділянок, що знаходяться в зонах впливу інженерно-транспортних комунікацій та санітарно-захисних зонах» Розділу 3 «Планувальні обмеження, які діють на території населеного пункту» даного документу затверджена заборона на окремі види діяльності: розорювання земель, садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів та добрив, миття і обслуговування транспортних засобів та техніки.

У відповідності до приписів частини першої статті 60 Земельного кодексу України:

Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення 1 засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

6) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Отже, оскільки річка Південний Буг входить до категорії найбільших річок на території країни прибережна захисна смуга становить 100 метрів.

При цьому, у відповідності із статтею 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з обмеженим режимом господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних).

Таким чином, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі и межах, встановлених законодавством. Тому навіть, відсутність такого проекту та не визначення відповідними органами державно влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06.06.2018 у справі №372/1387/13ц, від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц, а також Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №6-184цс-15, від 10.06.2015 у справі №162с-15, від 22.04.2015 у справі №6-52 цс-15.

Водночас, апеляційний суд враховує лист-відповідь Костянтинівської сільської ради від 22.03.2023 №751/03-07 на запит Миколаївської обласної прокуратури від 16.03.2023 № 15/1-208вих-23, яка містить у додатку Генеральний план села Костянтинівка Костянтинівської сільської ради Миколаївської області «Генеральний план. Основне креслення. Схема проектних планувальних обмежень.» із якого вбачається таке.

Земельна ділянка площею 0,2 га для ведення садівництва на території Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області згідно наданого позивачкою викопіювання з кадастрової карти (плану) від 09.12.2019 № HB-019 відповідно картографічним матеріалам (викопіювання та умовним позначенням з Генерального плану населеного пункту с. Костянтинівка) розташована за межами встановленої прибережно-захисної смуги, тобто у безпосередній близькості до межі розповсюдження підтоплення.

Таким чином, на думку колегії суддів, позиція Костянтинівської сільської ради стосовно відмови у наданні позивачці дозволу на розробку проекту землеустрою щодо отримання у приватну власність земельної ділянки, розташованої прибережній захисній смузі для ведення садівництва, є повністю обґрунтованою та базується на вимогах законодавства.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанцій висновує, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи внаслідок чого, відповідно до ст. 317 КАС України, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 у справі № 400/3005/22 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позовних вимог.

Водночас положеннями статті 139 КАС України не регламентовано стягнення з позивача (у разі відмови у задоволенні позову) в порядку розподілу судових витрат сплаченого суб`єктом владних повноважень судового збору.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2020, справа № 817/66/16 (11-185апп19).

Керуючись статтями 308, 309, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року у справі № 400/3005/22 скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк