Справа № 211/1424/17
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2023 року м. Дніпросправа № 211/1424/17
Суддя І інстанції Ткаченко С.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Мельника В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради, треті особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії органу владних повноважень, відшкодування майнової шкоди та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

- визнати неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради щодо своєчасного не встановлення ОСОБА_1 статусу члену сім`ї загиблого військовослужбовця, відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради матеріальну шкоду в розмірі 38552,17 грн., маральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що у зв`язку із своєчасним невстановленням позивачу статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця, відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» йому було завдано моральної та матеріальної шкоди.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу, Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01.05.2007 року матері ОСОБА_1 - ОСОБА_2 видано посвідчення № НОМЕР_1 як дружині померлого громадянина із числа ліквідаторів першої категорії, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою. Вона має статус вдови померлого ветерана органів внутрішніх справ згідно зі ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів військової служби» та статус члена сім`ї померлого інваліда війни згідно зі ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Разом з ОСОБА_2 зареєстровані її діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24.01.2011 р. мати позивача зверталась до УПСЗ щодо встановлення її дітям статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та просила видати відповідне посвідчення.

З матеріалів справи також вбачається і звернення позивача до УПСЗ щодо встановлення йому статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Протягом тривалого часу їм надавалися відповіді на заяви, роз`яснення щодо встановлення відповідного статусу її дітям, зі змісту яких слідувало, що її діти мають право на встановлення відповідного статусу, однак районне управління наполягає, щоб діти заявниці надали копію ВЛК про встановлення причинного зв`язку смерті батька з захворюванням, одержаним під час виконання обов`язків військової служби.

09.08.2016 р. ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Дніпропетровській області» прийнято постанову, відповідно до якої захворювання колишнього старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4 пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Тобто після надання ОСОБА_2 постанови ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Дніпропетровській області № 14/Ч від 09.08.2016 та довідки № 151 від 13.10.2016 Криворізького міського відділу управління поліції охорони в Дніпропетровській області, їй було встановлено статус особи, на яку поширюється чинність п. 1 ст.10 Закону і видано посвідчення на пільги. У зв`язку з чим 20.10.2016 посвідчення були також видані дітям ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 8).

Вважаючи, що відповідач своєчасно не встановив йому статус члена сім`ї загиблого військовослужбовця, відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у зв`язку з чим йому було завдано моральної та матеріальної шкоди., позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів КАС має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Разом з тим, вказуючи на несвоєчасність встановлення статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця, відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач не оскаржував жодної відповіді органів соціального захисту якими було роз`яснено порядок встановлення такого статусу і перелік необхідних для цього документів.

При цьому, після надання необхідних документів для встановлення позивачу статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця, відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», такий статус ОСОБА_1 було встановлено і видано відповідне посвідчення.

Зважаючи на викладене, колегія суддів не вбачає несвоєчасності встановлення позивачу статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця, відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Щодо позовних вимог про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради моральної та матеріальної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

На підставі ч.1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Зважаючи на те, що за наслідками судового розгляду не встановлено незаконності рішення, дій або бездіяльності з боку відповідача, то, відповідно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з останнього матеріальної та моральної шкоди.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321,322 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з складення в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

В повному обсязі постанова складена 20.06.2023 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник