Справа № 160/2041/22
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2023-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2023 року м. Дніпросправа № 160/2041/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Білак С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2022 року у справі №160/2041/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 26.08.2019 року по 28.12.2021 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку з 26.08.2019 року по 28.12.2021 року у розмірі 84638,95 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 26.08.2019 року по 28.12.2021 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 , Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку з 26.08.2019 року по 28.12.2021 року у розмірі 19 189,01 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 242 КАС України і просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до вимог ст. 311 КАС України.

Перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, ОСОБА_2 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №183 від 27.08.2019 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 26.08.2019.

11.05.2021 рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/3479/21 визнано протиправними дії командира військової частини НОМЕР_2 щодо виплати не у повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно. Зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018р. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексу грошового забезпечення у період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року січень 2008 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Судове рішення набрало законної сили 16 серпня 2021 року.

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 компенсацію за індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018р. позивач отримав 28.12.2021 року.

Позивач, вважаючи, що його право на отримання середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені із розрахунку порушено бездіяльністю відповідачів, звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправними дій відповідача та стягнення з відповідача на користь позивача 19 189,01 грн. (22,95% * 83 612,25 грн.), як середнього заробітку за час затримки розрахунку - з дати набрання законної сили рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року у справі №160/3479/21 (набрання законної сили 16.08.2021 року) по день фактичного розрахунку (28.12.2021 року).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-ХП «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За приписами статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із ч. 2 статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХП держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Верховний Суд у постановах від 21.07.2021 у справі № 340/1120/20 та від 18.11.2021 у справі № 600/1071/20-а при вирішенні аналогічних спорів, які виникли з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки виплати військовослужбовцю військовою частиною сум грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення, зазначив про застосування у таких правовідносинах норми трудового законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 підсумувала та Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 у справі № 340/1120/20 зазначив, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 04.06.2021 у справі № 280/1198/20 (ЄДРСР № 97428932) зазначив, що висновки судів попередніх інстанцій стосовно того, що положення статті 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та, якщо при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, є помилковими та суперечать висловленій Великою Палатою Верховного Суду правовій позиції.

Тож, норми статті 117 КЗпП України є застосовними у спірних правовідносинах, а доводи відповідача щодо того, що положення КЗпП України не передбачають права на виплату середнього заробітку за затримку виплат, що мали місце після того, як їх сума була встановлена судом, ґрунтуються на правовому висновку суду касаційної інстанції, правова позиція щодо якого була в подальшому змінена судом касаційної інстанції.

В той же час, колегія суддів при розгляді справи керується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала, що з урахуванням компенсаційного характеру заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача з 26.08.2019 року виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 . При цьому з позовом щодо нарахування та виплати індексації сум грошового забезпечення та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач звернувся у березні 2021 року.

Тобто з моменту звільнення ОСОБА_2 та до моменту звернення його до суду з позовом щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення минуло майже два роки, що в свою чергу, вплинуло на строки остаточного розрахунку з позивачем після набрання законної сили рішення суду у справі №160/3479/21. При цьому позивач не обмежений певним процесуальним строком для звернення до суду щодо стягнення належних йому сум грошового забезпечення, бо процесуальний закон таких обмежень не передбачає.

Визначені обставини вплинули на період, за який здійснено розрахунок компенсації, що в свою чергу призвело до штучного збільшення компенсаційних виплат.

Отже, враховуючи правову позицію, викладену у рішенні Великої Палати Верхового Суду та тривалість періоду з моменту порушення права позивача щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, співмірність заявлених позовних вимог та суми заборгованості, колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку позивач має право на відшкодування у зв`язку з затримкою розрахунку, проте розмір такого розрахунку підлягає зменшенню, що й було здійснено судом першої інстанції під час обрахунку суми, яка підлягає виплаті ОСОБА_2 як середній заробіток за час затримки розрахунку з 26.08.2019 року по 28.12.2021 року.

Доводи апелянта з приводу пропуску строку, визначеного ст. 122 КАС України, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на те, що питання виплати середнього заробітку за весь час розрахунку заявлялось ОСОБА_2 , при поданні позову в березні 2021 року у справі № 160/3479/21. При цьому судом в межах цієї справи було вказано про передчасність таких вимог, що в свою чергу вплинуло на строки звернення позивача з цим позовом через місяць після отримання сум повного розрахунку на виконання рішення суду у справі № 160/3479/21, а саме, 28 січня 2022 року

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням приведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засідання усіх обставин справи в їх сукупності.

Статтею 316 КАС України передбачено , що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2022 року у справі №160/2041/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко