Справа № 160/4541/23
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2023 року Справа № 160/4541/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, третя особа Первинна профспілкова організація Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області (далі відповідач, ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області), третя особа Первинна профспілкова організація Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області (далі третя особа), в якій позивач просить:
1. Визнати протиправним та скасувати наказ в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області Потоцького Олега від 24.02.2021 за № 250-к «Про припинення державної служби ОСОБА_1 », якими було припинено державну службу ОСОБА_1 , заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, зі звільненням з займаної посади 27.02.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності державних службовців.
2. Поновити ОСОБА_1 у Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на посаді начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 28.02.2023.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що при звільненні позивача не було враховано її переважне право на залишення на роботі відповідно до вимог п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП. Крім того, позивач зазначає, що зі сторони відповідача було умисно порушено вимоги законодавства та не запропоновано протягом усього часу після попередження її про звільнення усіх наявних вакантних посад та безпідставно не було переведено позивача на наявну вакантну рівнозначну посаду начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області після отримання вимоги від позивача, чим порушено фундаментальне право позивача на працю. Позивач вважає, що зі сторони відповідача протягом року відбувався систематичний мобінг щодо неї, який завершився її звільненням і вказує, що оскільки вона була членом Первинної профспілкової організації Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області і з неї щомісячно утримували профспілкові внески, її звільнення без згоди виборного органу первинної профспілкової організації є порушенням вимог ст. 43 КЗпП України. Позивач вважає, що протиправними діями та рішеннями відповідача, якими позбавлено її, мати одиначку, у воєнний час засобів до існування, поставлено у стан правової невизначеності, що спричинило відчуття розпачу і зневіри, було спричинено позивачу моральну шкоду, що виразилася в душевних переживаннях, а саме тяжкому сприйнятті позивачем інформації про вчинення щодо неї грубих та цинічних дій щодо незаконного звільнення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.03.2023 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 13.04.2023 об 11:00.
04.04.2023р. на адресу суду від представника третьої особи надійшли письмові пояснення, відповідно до змісту яких, у період дії воєнного стану норми ст. 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів, що передбачено ч. 2 ст. 5 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
06.04.2023р. на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не погоджується з позовом та в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначає, що оскільки позивачці була запропонована вакантна посада, посилання на порушення з боку Головного управління норми стані 42 КЗпП та її переважного права на залишення на роботі безпідставні.
13.04.2023р. на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник зазначила з посиланням на постанову Верховного Суду від 26.01.2023 у справі № 280/726/20, адміністративне провадження № К/9901/7686/21, зазначила, що роботодавець зобов`язаний запропонувати ВСІ вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Крім того, з посиланням на постанову Верховного Суду від 13.02.2023 у справі № 295/2725/21, провадження № 61-8879св22, вказала, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
13.04.2023 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про виклик та допит у якості свідка ОСОБА_2 - в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, щодо обставин, які передували звільненню та процедури попередження про майбутнє звільнення ОСОБА_1 , їх спілкування.
24.04.2023р. на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення, відповідно до змісту яких відповідач вважає, що виконав свій обов`язок, передбачений ст. 87 Закону України «Про державну службу» шляхом пропозиції позивачу рівнозначної посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей і при цьому враховано переважне право на залишення на роботі. В подальшому позивача звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», як таку, що відмовилась від переведення на запропоновану посаду.
24.04.2023р. на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення щодо виклику та допит у якості свідка ОСОБА_2 - в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області.
08.06.2023р. на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі у яких зазначено, що оскільки позивачка не погодилась з переведенням на запропоновану посаду начальника відділу безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Дніпровського районного управління, розробка посадової інструкції зупинилась на стадії проекту і що надання посадової інструкції разом з попередженням про звільнення та пропозицією переведення на іншу посаду не передбачено чинним законодавством.
12.06.2023р. на адресу суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення по справі у яких зазначено, що надані представником відповідача «проекти» посадових інструкції є недопустимими та недостовірними доказами, оскільки з них неможливо встановити дійсні обставини справи, адже подані проекти ніким не затверджені, у них відсутні реквізити електронного документу, у них навіть відсутня дата розробки, а отже обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім того, Положення про відділ безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Дніпровського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області та Положення про управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, які затверджені датами після виникнення спірних правовідносин та надані представником відповідача, не можуть буть доказами у справі, оскільки не були чинними на момент звільнення позивача.
22.06.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справ доказів на підтвердження витрат на правову допомогу.
13.04.2023 у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 15.05.2023 10:30 год.
15.05.2023 у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 31.05.2023 10:30 год.
31.05.2023 у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 08.06.2023 10:00 год.
08.06.2023 у підготовчому засіданні було оголошено перерву до 12.06.05.2023 13:30 год.
12.06.2023 підготовче провадження у справі було закрито, задоволено клопотання щодо виклику і допиту свідка.
12.06.2023 від сторін надійшли заяви щодо розгляду справи по суті у цей же день, розгляд справи по суті розпочато 12.06.2023.
12.06.2023 у судовому засіданні було оголошено перерву до 22.06.2023 до 13:30 год.
22.06.2023 року у судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_3
22.06.2023 року у судовому засіданні було оголошено перерву перед судовими дебатами.
29.06.2023 року від представника позивача до суду надійшли письмові додаткові пояснення у вигляді заключного слова.
Так, представник зазначає, що обсяг з`ясованих в цій справі обставин справи дозволяє прийти до висновку, що позивачу, перед тим, як видати оскаржуваний наказ, не пропонували УСІ рівнозначні посади державної служби, які були наявні, в тому числі і посаду начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області. При цьому, обставин щодо відсутності можливості запропонувати позивачу відповідні посади в цій справі відповідачем не доведені, як і недоведено неможливість переведення позивача на наявну вакантну посаду начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області. Надані представником відповідача Положення про відділ безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Дніпровського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області і Положення про управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, не є доказами у даній справі, адже не були чинними на момент звільнення позивача. В той час, як «проекти» посадових інструкції є недопустимими та недостовірними доказами, оскільки з них неможливо встановити дійсні обставини справи, адже подані проекти ніким не затверджені, у них відсутні реквізити електронного документу, у них відсутня дата розробки, а отже обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Також у наданих поясненнях у вигляді заключного слова було наведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Крім того представник просив суд розгляд справи 29.06.2023 року проводити без її участі та без участі позивача.
29.06.2023 року від представника відповідача до суду надійшла письмова промова, в якій відповідач зазначає, що згідно частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» виконуючим обов`язки начальника Головного управління, 16 січня 2023 року попереджено ОСОБА_1 про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі. Одночасно з попередженням про звільнення їй запропоновано іншу рівнозначну посаду державної служби, а саме, посаду начальника відділу безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Дніпровського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, як таку, що відповідає професійній підготовці та професійним компетентностям ОСОБА_1 . Законодавство не висуває до керівника державної служби вимоги щодо документування процесу прийняття цього рішення та будь-яких критеріїв оцінювання його об`єктивності. Професійна підготовка та професійні компетентності Русак І.В., її досвід роботи та професійні якості та прагнення, ініціативність в роботі були оцінені належним чином та покладені в основу прийнятого рішення. Зрештою, 24 лютого 2023 наказом за № 250-К державну службу ОСОБА_1 припинено, оскільки від запропонованої посади вона відмовилась оскільки Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. Правовідносини, які стали приводом спору між Головним управлінням та позивачем не передбачають обов`язкового досудового вирішення, а тому існує необхідність відокремлення досудової роботи від, власне, роботи, пов`язаної з розглядом справи. А тому підготовка вимоги про переведення на рівнозначну посаду, скарги щодо грубого порушення норм трудового законодавства до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту позивачів, складання заяви про допуск до роботи на посаді, на якій позивачка ніколи не працювала не мали входити у розрахунок. З наданого позивачем рахунку вбачається неспівмірність витрат зі складністю справи, (для прикладу, направлення сторонам двох процесуальних документів та подання їх до суду оцінено у 500 грн. що безумовно є простою дією та), а тому Головне управління вважає розмір судових витрат необґрунтовано завищеним та таким, що не підлягає розподілу. Головне управління додержалось статті 87 Закону України «Про державну службу», попередивши ОСОБА_1 про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів; одночасно з попередженням про звільнення ОСОБА_1 запропоновано іншу рівнозначну посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей та звертає увагу суду не те, що позивачка просить поновити її на посаді яку вона ніколи не обіймала.
Вирішуючи питання щодо подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження, суд зазначає наступне.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжувався та не скасований.
Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Беручи до уваги оголошення воєнного стану в Україні та неможливість забезпечити безпеку життя і здоров`я учасників процесу безпосередньо у судовому засіданні через відсутність бомбосховища у приміщенні суду, враховуючи, що наявних в матеріалах справи письмових доказів достатньо для вирішення справи по суті та немає перешкод для розгляду справи в порядку письмового провадження, задля захисту життя та здоров`я учасників справи, суд не вбачає підстав для відкладення чи перенесення розгляду справи та розглядає справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Дослідивши всі матеріали справи та надані докази, заслухавши позицію учасників справи та показання свідка, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 працювала у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області з 27.07.2017 по 27.02.2023.
16.01.2023 ОСОБА_1 , яка обіймала посаду заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, було вручено «ПОПЕРЕДЖЕННЯ про звільнення», у якому зазначено, що у зв`язку із затвердженням граничної чисельності Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 07.12.2022 № 516 «Про граничну чисельність працівників територіальних органів Держпродспоживслужби», введеним в дію наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області від 29.12.2022 № 1214-к «Про введення в дію структури та штатного розпису Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області» з 30.12.2022 затверджених структури та штатного розпису по Головному управлінню Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, посада заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, яку обіймає ОСОБА_1 , скорочена.
Водночас, керуючись ст. 87 Закону України «Про державну службу», позивачу запропоновано переведення на вакантну посаду начальника відділу безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Дніпровського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з окладом 6 500,00 грн.
16.01.2023 ОСОБА_1 подала до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області вимогу про переведення на рівнозначну посаду за вх. № 805, згідно якої зазначила, що їй відомо про існування на момент вручення «ПОПЕРЕДЖЕННЯ про звільнення» вакантної посади начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, яка є рівнозначною до посади заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, тобто належить до однієї підкатегорії посад державної служби у державному органі одного рівня.
Даною вимогою позивач вимагала від відповідача виконання обов`язку, який встановлений абзацом другим частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, та переведення її на посаду начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, яка є рівнозначною до посади заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області.
16.01.2023 позивачем було направлено скаргу щодо грубого порушення трудового законодавства до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, з вимогою усунути порушення вимог абзацу другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII шляхом зобов`язання виконуючого обов`язків Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області надати мені пропозиції щодо переведення на усі вакантні РІВНОЗНАЧНІ посади у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області до посади заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області.
24.01.2023 Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів листом за вих. № 24.3-3/1886 скаргу позивача перенаправила до Головного управління Держпродспоживслужби.
07.02.2023 Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області у відповідь на скаргу позивача направило лист за вих. № Вих-9.1/1272, яким повідомило, що у випадку відсутності згоди позивача на зайняття запропонованої рівнозначної посади, Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, на виконання вимог статті 87 Закону України «Про державну службу» буде вимушене звільнити ОСОБА_1 з займаної посади, з виплатою всіх належних платежів та компенсацій.
25.01.2023 Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, у відповідь на адвокатський запит за вих. № 432 від 16.01.2023, надало: копію наказу ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області від 29.12.2022 1214-к; копію структури ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області введеної в дію з 30.12.2022; копію штатного розпису ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області введеної в дію з 30.12.2022; інформацію про наявні посади ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області станом на 30.12.2022; інформацію про наявні посади ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області станом на 16.01.2023. Також даною відповіддю повідомлено, що структуру Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області введену в дію з 30.12.2022 до співробітників Головного управління доведено через систему електронного документообігу Megapolis.DocNet. Положення Дніпровського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області знаходиться в стадії розробки та на момент складання відповіді на адвокатський запит не затверджено. Підкатегорії посад державної служби визначено схемою посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2023 році, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 № 89). Дніпровське районне управління Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області не є державним органом, а тільки структурним підрозділом у складі Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області. Станом на 30.12.2022 та на 16.01.2023 посада начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління була вакантною.
02.02.2023 ОСОБА_1 за вх. № 155 подала до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області заяву про усунення грубого порушення трудового законодавства про працю та переведення її на вакантну рівнозначну посаду, згідно вимог якої, з посиланням на інформацію, отриману з відповіді на адвокатський запит про наявність вакантної посади Начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини, яка вакантна з 09.10.2018 та належить до підкатегорії «Б3» категорії «Б», вимагала усунути грубе порушення трудового законодавства про працю та перевести її на вакантну посаду начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області.
20.02.2023 ОСОБА_1 за вх. № 2438 подала до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області заяву про допуск до роботи, відповідно до змісту якої просила допустити її до роботи на рівнозначній посаді начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області.
24.02.2021 наказом в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області Потоцького Олега за № 250-к «Про припинення державної служби ОСОБА_1 » було припинено державну службу ОСОБА_1 , заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, зі звільненням з займаної посади 27.02.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності державних службовців.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Згідно ч 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України», на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
В подальшому указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжувався до 18.08.2023.
Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.
Як вбачається зі змісту пояснень третьої особи позивач є членом вказаної профспілкової організації, разом з тим, станом на день звільнення вона не була обрана до профспілкових органів вказаної профспілки.
Станом на час введення на території України воєнного стану позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем та була звільнена на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з 27.02.2023. Відтак, звільнення позивача відбулося під час дії воєнного, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким в частині 2 статті 5 інакше, ніж КЗпП України, на період дії воєнного стану, врегульовано порядок застосування статті 43 КЗпП України.
Твердження представника позивача про те, що Первинна профспілкова організація Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області навіть під час розрахунку з позивачем утримувала кошти у якості внеску, у зв`язку з чим зобов`язана була виконувати вимоги статті 43 Кодексу законів про працю України, не заслуговують на увагу, оскільки Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не обмежував права особи бути членом профспілкової організації, що і викликало обов`язок позивача робити внески.
Відповідно до норм ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» встановлює, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Так, 6 березня 2021 року набув чинності Закон №1285-ІХ, яким законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» і виклав частину третю цього Закону у такій редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».
Тож, має місце ситуація, за якої відповідач вважає, що у нього наявне право (а не обов`язок) роботодавця пропонувати працівникові іншу посаду (що підтверджується посиланнями у відзиві на практику Верховного Суду, яка стосувалась правового регулювання спірних правовідносин редакцією ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» до 06.03.2021), а на момент звільнення ОСОБА_1 редакція указаної статті зазнала змін, й встановила обов`язок для роботодавця пропонувати рівнозначну посаду, тобто включила в себе певну гарантію трудових прав працівника.
Після внесення Законом №1285-ІХ змін до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Підстави припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією державного органу за своєю правовою природою відповідають ознакам вивільнення працівників, що ґрунтується на загальних підставах звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
У свою чергу, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.
Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Ураховуючи відсутність на момент попередження позивача про припинення державної служби у спеціальному законі норм, які б урегульовували особливості вивільнення державних службовців у разі реорганізації, ліквідації державного органу, незважаючи на виключення зі статті 87 Закону №889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин наведені вище положення КЗпП України.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 січня 2023 у справа № 280/726/20, адміністративне провадження № К/9901/7686/21.
У цій же постанові Верховний Суд повторює, що за такого правового регулювання встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.
Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі №807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі №813/1715/16 та інших, наголошував, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Тобто роботодавець зобов`язаний попередити працівника про наступне вивільнення та одночасно з цим запропонувати йому всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
З урахуванням вище викладеного суд зазначає, що положення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22) треба розуміти так, що в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення державного службовця у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести.
Водночас приписи частини п`ятої статті 22 Закону України «Про державну службу» дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.
Слід зазначити, що обсяг з`ясованих в цій справі обставин справи дозволяє суду прийти до висновку, що позивачу, перед тим, як видати оскаржуваний наказ, не пропонували усі рівнозначні посади державної служби, які були наявні, в тому числі і посаду начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області.
При цьому, обставин щодо відсутності можливості запропонувати позивачу відповідні посади в цій справі не встановлено, як і не встановлено обставин за якими позивач не відповідала критеріям професійної підготовки чи професійних компетентностей для зайняття вакантної рівнозначної посади начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, на яку вона написала подання.
Суд відноситься критично до наданих представником відповідача доказів, а саме «проектів» посадових інструкцій та Положення про відділ безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Дніпровського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області і Положення про управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, оскільки останні затверджені датами після виникнення спірних правовідносин і не є доказами у даній, адже не були чинними на момент звільнення позивача.
В той час, як «проекти» посадових інструкції є недопустимими та недостовірними доказами, оскільки з них неможливо встановити дійсні обставини справи, адже подані проекти ніким не затверджені, у них відсутні реквізити електронного документу, у них відсутня дата розробки, а отже обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 29 КЗпП України, до початку роботи роботодавець зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб поінформувати працівника про місце роботи (інформація про роботодавця, у тому числі його місцезнаходження), трудову функцію, яку зобов`язаний виконувати працівник (посада та перелік посадових обов`язків), дату початку виконання роботи.
Згідно змісту п. 1 Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 № 55 (далі по тексту Типова інструкція), ця Інструкція відповідно до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та інших актів законодавства визначає: порядок проходження електронного документа з моменту його створення або одержання і до моменту відправлення або передавання до архівного підрозділу установи; загальні засади функціонування та використання системи електронної взаємодії органів виконавчої влади (далі - система взаємодії); оперативний інформаційний обмін з використанням службової електронної пошти. Ця Інструкція встановлює загальні правила здійснення моніторингу стану виконання управлінських рішень. Ця Інструкція поширюється на всі електронні документи, що створюються, відправляються або одержуються Секретаріатом Кабінету Міністрів України, центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими органами виконавчої влади, підприємствами, установами, організаціями, що належать до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим (далі - установи).
Згідно пп. 24 п. 6 розділу І Типової інструкції, проект електронного документа - документ в електронній формі до накладення кваліфікованого електронного підпису уповноваженою особою (уповноваженими особами), зазначеною (зазначеними) у реквізитах підписувача такого документа.
Згідно п. 100 розділу IV Типової інструкції, за підготовлений проект електронного документа відповідальним є автор документа. За організацію виконання електронного документа відповідають особи, зазначені в електронній резолюції, накладеній за результатами первинного розгляду документа.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 755/6539/18 визначено, що законодавством не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати.
Відповідно до п. 7 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 667, Держпродспоживслужба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи.
Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області є територіальним органом Держпродспоживслужби та їй підпорядковане (п. 1 Положення про Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, яке затверджене наказом Держпродспоживслужби від 24.02.2020 за № 147).
Згідно переліку посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 № 16), посада заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області (яку обіймала позивач) та посада начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області (вакантна посада на яку позивач подала вимогу про переведення) є різнозначиними оскільки належать до підкатегорії «Б3» категорії «Б»: «Посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів: керівники підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів і їх заступники (експертних груп, головних управлінь, управлінь, інспекцій, відділів, відділень, секторів): Апарату Верховної Ради України, Секретаріату Кабінету Міністрів України, апаратів (секретаріатів) Ради національної безпеки і оборони України, Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим, Антимонопольного комітету України, Державного комітету телебачення і радіомовлення України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Уповноваженого із захисту державної мови, Фонду державного майна України, Конституційного Суду України, Національного агентства з питань запобігання корупції, Рахункової палати, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, органів прокуратури, органів військового управління, територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів, апарату місцевих держадміністрацій, самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, крім тих, умови оплати праці яких визначені окремими законами; керівники підрозділів у складі функціональних підрозділів Центрального управління та регіональних органів Служби безпеки України, їх заступники; радник дипломатичної служби; Консул України; керівники та заступники керівників експертних груп, експертних підгруп, управлінь, відділів, секторів у складі самостійних структурних підрозділів Офісу Президента України, керівники підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів і їх заступники допоміжних, консультативно-дорадчих органів, утворених Президентом України».
Крім того, в ході розгляду справи, судом було допитано свідка в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області ОСОБА_2 .
Так, свідок повідомив, що пропозиція на зайняття посади запропонована одна, а саме посаду начальника відділу, однак в управлінні були наявні і інші посади. На поставлене питання чому позивачу не було запропоновано усі наявні вакантні посади, свідком було надано відповідь, що чинним законодавством вчинення таких дій не передбачено.
Щодо поставленого питання про направлення лише одну позивачку з усього колективу управління у простій, свідок відповів, що дане рішення було прийнято не ним, а керівником.
Отже за таких обставин та наведеного вище правового врегулювання та пояснень свідка слід констатувати, що недотримання відповідачем наведених вимог Закону України «Про державну службу», зокрема частини третьої статті 87, що проявилося у невиконанні зобов`язання щодо пропонування позивачці вакантних посад державної служби в державному органі, є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, яке впливає на остаточний її результат, яким - в контексті цієї справи - є спірний наказ про звільнення. Впливає у тому значенні, що цей наказ не відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а значить є протиправний.
Враховуючи викладені обставини суд погоджується із доводами позовної заяви в частині протиправності оскаржуваного позивачем наказу в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області Потоцького Олега від 24.02.2021 за № 250-к «Про припинення державної служби ОСОБА_1 », якими було припинено державну службу ОСОБА_1 , заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, зі звільненням з займаної посади 27.02.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності державних службовців, та убачає наявними підстави для його скасування.
Згідно зі статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Верховний Суд у постанові від 29 липня 2020 року у справі №802/3673/15-а наголосив, що коли поновити позивача на посаді, із якої його звільнили і якої (формально) вже немає, неможливо, то належним способом захисту порушеного права може бути поновлення на посаді, аналогічній тій, із якої її звільнили, і яка існує на дату поновлення.
Як було встановлено судом, позивач до її звільнення подавала подання відповідачу на переведення її на наявну вакантну посаду начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, яка з 2018 року та на момент пропозиції була вільною, при цьому в судовому засіданні відповідачем не надано обґрунтованих доказів підстав відмови у переведенні позивача на дану посаду.
Твердження представника відповідача, що позивач у 2022 році не виявляла бажання щодо проходження конкурсу на зайняття вакантної посади начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області не заслуговують на увагу, оскільки обставини проведення конкурсу на заміщення вакантних посад 2022 року не впливають на правовідносини звільнення позивача у 2023 році.
Судом не встановлено реальних мотивів для прийняття рішенняь про невідповідність позивача вакантній на момент виникнення спірних правовідносин посаді начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області.
Суд зазначає, що прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Отже, лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.
Про дотримання означеної процедури свідчитиме належна мотивація прийнятого рішення: встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення висвітлених у скарзі питань; посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення; оцінка доводів та аргументів особи, що до якої приймається рішення; норми права, що застосовані, і ті, що не застосовані, з викладенням мотивів їх незастосування.
І навпаки, не наведення мотивів прийнятих рішень суб`єктивізує акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення.
У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення від 01.07.2003р. у справі Суомінеен проти Фінляндії № 3780001/97, п. 36).
У рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків («Лелас проти Хорватії», п. 74).
Ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Згідно з абзацом 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003 правосуддя та своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.
У постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 0640/4248/18 було звернуто увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Зважаючи на те, що видання оскаржуваного наказу відбулось із порушенням процедури звільнення, позивач виконала усі передбачені законодавством України вимоги та належним чином подала подання про переведення її на вакантну посаду, а відповідач, в свою чергу, не навів належного обґрунтування невідповідності позивача професійній підготовці чи професійній компетентності, ОСОБА_1 в силу вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підлягає поновленню на посаді начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 28.02.2023.
Згідно із частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 14 січня 2014 року у справі № 21-395а13, сформулював правову позицію, згідно якої суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами Порядку № 100.
Відповідно до ч.1 ст.27 зазначеного Закону порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).
Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п.5 вказаного Порядку).
Згідно п.8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Суд зазначає, що період вимушеного прогулу позивача складає 89 днів, що обраховується починаючи з наступного дня після звільнення (28.02.2023) до прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді (30.06.2023).
Зі змісту довідки про середньомісячну заробітну плату №50 від 31.03.2023 року, встановлено, що середньоденний розмір заробітку позивача за останні два повних місяці роботи перед звільненням складає 278,03 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не доведено правомірності прийняття рішення про звільнення позивача та не переведення її на наявну вакантну посаду, а тому позовні вимоги в даній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
У відповідності з пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.
Таким чином, з урахуванням положень пунктів 2 та 3 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, а також в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця слід допустити до негайного виконання.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Статтею 1174 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно з положеннями частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою цієї статті передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Таким чином, правовою підставою відповідальності за завдану шкоду є правопорушення, складовим елементом якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вина. Відсутність хоча б одного зі складових елементів виключає задоволення позову.
Згідно з положеннями частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Положеннями підпункту 2 частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України регламентовано, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Слід врахувати, що аналогічна правова позиція неодноразово висвітлювалась і в інших постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 173/424/17(2-а/173/41/2017), від 27.02.2020 у справі за № 813/731/18, а також від 24.03.2020 у справі за № 818/607/17.
З наданих позивачем обґрунтувань слідує, що остання пов`язує заподіяння їй моральної шкоди протиправними діями та рішеннями відповідача, якими позбавлено позивача, яка самостійно виховує дитину, у воєнний час засобів до існування, поставлено у стан правової невизначеності, що спричинило відчуття розпачу і зневіри, було спричинено позивачу моральну шкоду, що виразилася в душевних переживаннях, а саме тяжкому сприйнятті позивачем інформації про вчинення щодо неї грубих та цинічних дій щодо незаконного звільнення.
Верховний Суд у пункту 51 постанови від 27.11.2019 (справа № 750/6330/17) зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачам, з яких міркувань вони виходили, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Щодо посилання позивача на правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 13.02.2023 року у справі №295/2725/21.
Так, правовідносини у цій справі та зазначеної вище справі не є подібними, оскільки у цих справах відмінний суб`єктний склад, різні правові підстави для звільнення та відмінне нормативно-правове врегулювання спірних правовідносин.
При цьому Верховний Суд у постанові від 20.06.2023 року у справі № 640/2412/20 дійшов висновку, що моральна шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, однак наявність таких обставин повинна бути доведена позивачем належними та допустимими доказами.
Верховний Суд у пункту 51 постанови від 27.11.2019 (справа № 750/6330/17) зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачам, з яких міркувань вони виходили, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Суд зауважує, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт перенесених моральних страждань, в зв`язку із протиправними діями та рішеннями відповідача, а відтак не доведено факту заподіяння моральної шкоди. Позивачем не зазначено, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами такий підтверджується.
За сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позовної заяви в частині стягнення моральної шкоди відсутні.
Частиною 1 ст. 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з ч. 2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини та наведені у рішенні суду норми права, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі, суд керується такими мотивами
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу
Витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами
Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвокат.а
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Так, згідно акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №22/06/23від 22.06.2023 року адвокат виконав наступні роботи:
1) підготування тексту Вимоги про переведення на рівнозначну посаду, яка подана ОСОБА_1 16.01.2023 за вх. № 805 - 1 год. 30 хв. на загальну суму 2 250,00 грн.;
2) підготування тексту Скарги щодо грубого порушення трудового законодавства від 16.01.2023, яка направлена ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів - 30 хв. на загальну суму 750,00 грн.;
3) підготування адвокатського запиту за вих. № 432 від 16.01.2023 - 30 хв. на загальну суму 750,00 грн.;
4) направлення адвокатського запиту за вих. № 432 від 16.01.2023 - 30 хв. на загальну суму 250,00 грн.;
5) підготування тексту Заяви про усунення грубого порушення трудового законодавства про працю та переведення ОСОБА_1 на вакантну посаду, яка подана ОСОБА_1 02.02.2023 року за вх. № 1551 - 1 год. на загальну суму 1500,00 грн.;
6) підготування тексту Заяви про допуск до роботи, яка подана ОСОБА_1 20.02.2023 року за вх. № 2438 - 30 хв. на загальну суму 750,00 грн.;
7) підготування тексту позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, третя особа - Первинна профспілкова організація Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області про визнання наказу протиправним, його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 4 год. 30 хв. на загальну суму 6 750,00 грн.;
8) подання позовної заяви до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 30 хв. на загальну суму 250,00 грн.;
9) підготування тексту відповіді на відзив у справі № 160/4541/23 - 1 год. 30 хв. на загальну суму 2 250,00 грн.;
10) підготування тексту клопотання про виклик та допит свідка справі № 160/4541/23 - 30 хв. на загальну суму 750,00 грн.;
11) направлення сторонам відповіді на відзив та клопотання про виклик та допит свідка справі №160/4541/23 та подання їх до Дніпропетровського окружного адміністративного суду - 1 год. на загальну суму 500,00 грн.;
12) підготування тексту додаткових пояснень у справі № 160/4541/23 - 1 год. 30 хв. на загальну суму 2 250,00 грн.
13) участь у судових засіданнях 13.04.2023, 15.05.2023, 31.05.2023, 12.06.2023- 3 год. 30 хв. на загальну суму 5 250,00 грн.
Також у зазначеному акті зазначено, що загальна вартість послуг адвоката склала 24 250,00 грн. До акту не включено участь у судовому засіданні 22.06.2023, дорога до суду для участі у судових засіданнях та усні консультації протягом ведення справи. Сторони погодили, що час витрачений адвокатом на ведення справи понаднормово (більше ніж визначено у рахунку №1 від 03.03.2023), додатково не тарифікується і клієнтом не оплачується. Рахунок виставлений авансовано Виконавцем за № 1 від 03.03.2023 на суму 20 000,00 грн. та оплачений готівкою Клієнтом, про що Адвокатом видано квитанцію № 630313 від 07.03.2023. Загальна договірна ціна послуг склала 20 000,00 грн. без ПДВ.
При цьому, суд погоджується з доводами відповідача, що правовідносини, які стали приводом спору між Головним управлінням та позивачем не передбачають обов`язкового досудового вирішення, а тому існує необхідність відокремлення досудової роботи від, власне, роботи, пов`язаної з розглядом справи.
А тому послуги адвоката щодо: підготування тексту Вимоги про переведення на рівнозначну посаду, підготування тексту Скарги щодо грубого порушення трудового законодавства від 16.01.2023; підготування адвокатського запиту за вих. № 432 від 16.01.2023; направлення адвокатського запиту за вих. № 432 від 16.01.2023; підготування тексту Заяви про усунення грубого порушення трудового законодавства про працю та переведення ОСОБА_1 на вакантну посаду від 02.02.2023 року за вх. № 1551; підготування тексту Заяви про допуск до роботи, яка подана ОСОБА_1 20.02.2023 року за вх. № 2438 всього на загальну суму 6250 грн. не можуть бути стягнуті судом на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправним та скасувати наказ в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області Потоцького Олега від 24.02.2021 за № 250-к «Про припинення державної служби ОСОБА_1 », якими було припинено державну службу ОСОБА_1 , заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, зі звільненням з займаної посади 27.02.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності державних службовців.
Поновити ОСОБА_1 в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на посаді начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 28.02.2023.
В іншій частині позовних вимог, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 30.06.2023р.

Суддя О.М. Неклеса