Справа № 140/8434/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/8434/22 пров. № А/857/7626/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Глушка І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.03.2023р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Романюка Леоніда Сергійовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській обл. про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Денисюк Р.С., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 27.03.2023р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

22.12.2022р. (згідно із відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) представник адвокат Романюк Л.С., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби /ДМС/ України у Волинській обл. № 6727 від 23.11.2022р. про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну; зобов`язати відповідача Ківерцівський відділ Управління ДМС України у Волинській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків суду; понесені судові витрати стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (а.с.1-8, 33-40).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) (а.с.41 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27.03.2023р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення Ківерцівського відділу Управління ДМС України у Волинській обл. № 6727 від 23.11.2022р. про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ; зобов`язано Ківерцівський відділ Управління ДМС України у Волинській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання йому дозволу на імміграцію, з врахуванням висновків суду; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.65-68).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив Управління ДМС України у Волинській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.70-73).

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що під час подання 30.12.2021р. заяви про надання дозволу на імміграцію, позивачем надано свідомо неправдиві відомості щодо адреси фактичного місця проживання на території України. Вказана обставина є однією з визначених законодавцем підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. При цьому, громадянину російської федерації /рф/ ОСОБА_1 було достовірно відомо про те, що у разі зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, йому буде відмовлено у наданні дозволу на імміграцію, про що свідчить особистий підпис позивача.

Судом не взято до уваги, що у разі коли протягом строку розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію в документах (інформації, зазначеній у заяві) змінилися відомості, документи, які підтверджують такі зміни, повинні подаватися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, яким прийнята до розгляду заява, протягом десяти днів з моменту настання змін з метою внесення до матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію та врахування під час прийняття рішення. Проте, позивач не повідомляв Ківерцівський відділ Управління ДМС у Волинській обл. про зміну місця свого проживання.

Отож, відповідач у визначеному законодавством порядку здійснив перевірку щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію та обґрунтовано прийняв рішення про відмову в наданні згаданого дозволу.

Представником позивача - адвокатом Романюком Л.С. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, через що ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.88-89).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином рф; останній документований паспортом 66 № НОМЕР_1 від 30.06.2021р. (а.с.11-13).

15.10.2013р. зареєстровано шлюб між громадянкою України ОСОБА_2 та позивачем, що стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 15.10.2013р. (а.с.17).

Окрім цього, дружина позивача ОСОБА_2 володіє на праві приватної власності часткою житлового будинку АДРЕСА_1 та цілим житловим будинком № 8 в провулку Захисників України в цьому ж населеному пункті (а.с.20-24).

Місцем реєстрації дружини позивача є житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с.25).

30.12.2021р. позивач подав заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну із підстав перебування у шлюбі з громадянкою України. У вказаній заяві зазначено місце проживання в Україні: АДРЕСА_2 (а.с.50).

В нотаріально посвідченій заяві від 28.12.2021р. ОСОБА_2 надала згоду на реєстрацію і постійне місце проживання її чоловікові, громадянину рф ОСОБА_1 , за цією адресою (а.с.51).

За результатами перевірки законності надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну згідно заяви від 30.12.2021р., на підставі відповідного висновку (а.с.55), прийнято рішення № 6727 від 23.11.2022р. про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію в Україну» (а.с.56)

Підставою для прийняття вказаного рішення визначено викладення позивачем недостовірної інформації в заяві про надання дозволу на імміграцію, що ґрунтується на відповіді Відділення поліції № 1 (м.Ківерці) Луцького районного управління № 4528/504/01-2022 від 06.07.2022р. на запит територіального органу ДМС від 22.06.2022р., відповідно до якої ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.54).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено належними, допустимим та достатніми доказами обставини про те, що при поданні 11.01.2022р. заяви на отримання дозволу на імміграцію, позивачем були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи.

Подаючи заяву на дозвіл про імміграцію, позивач вказав адресу проживання в м.Ківерці за місцем реєстрації дружини, хоча фактично проживав в іншому житлі, яке також належить дружині позивача і знаходиться в м.Ківерці.

Зазначення позивачем у заяві на отримання дозволу на імміграцію місцем проживання адресу реєстрації своєї дружини, навіть за умови проживання в іншому житловому приміщені, що належить члену його сім`ї, в межах одного населеного пункту, не свідчить про подання ним недостовірних даних.

Також підставою для висновку відповідача про недостовірне зазначення у заяві місця проживання свідчить відповідь Відділення поліції № 1 (м.Ківерці) Луцького районного управління № 4528/504/01-2022 від 06.07.2022р. на запит територіального органу ДМС від 22.06.2022р.

Однак, із вказаної відповіді неможливо встановити, на підставі чого зроблено такий висновок та чим він підтверджений (жодного акту чи іншого документа який цей факт зафіксовано долучено не було).

Крім того, між подачею відповідного запиту та відповіддю на нього пройшов незначний проміжок часу, що може свідчити про те, що перебування позивача за адресою: АДРЕСА_3 , міг мати непостійний характер.

Звідси, оскільки позивач будь-яких неправдивих відомостей при подачі заяви на дозвіл на імміграцію не подавав, а тому у відповідача були відсутніми правові підстави, визначені п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію», для відмови в отриманні дозволу на імміграцію.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на таке.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законами України № 2491-ІІІ від 07.06.2001р. «Про імміграцію» та № 3773-VI від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що:

іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;

посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з ч.1 ст.4 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання. Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (ч.1 ст.5 зазначеного Закону).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про імміграцію»:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст.4 цього Закону дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 1983 від 26.12.2002р. затверджено Порядок формування квоти імміграції та Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.

Пунктом 1 Порядку формування квоти імміграції встановлено, що квота імміграції формується за категоріями іммігрантів і за регіональним принципом (з урахуванням поточної демографічної ситуації) відповідно до пропозицій центральних та місцевих органів виконавчої влади.

Пропозиції стосовно осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України, а також тих, що раніше перебували в громадянстві України, та батьків, чоловіка (дружини) іммігранта, його неповнолітніх дітей готуються безпосередньо ДМС (п.3 Порядку формування квоти імміграції).

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Підпунктом 3 п.2 цього Порядку передбачено, що територіальні органи ДМС приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (п.10 вказаного Порядку).

Відповідно до п.11 зазначеного Порядку у разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України Про імміграцію, а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Згідно з п.12 цього Порядку територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів).

За змістом п.14 зазначеного Порядку територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду (п.15 вказаного Порядку).

Відповідно до п.16 зазначеного Порядку у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Згідно з п.17 наведеного Порядку ДМС перевіряє у місячний термін правильність оформлення документів, що надійшли від зазначених у пунктах 13 і 15 цього Порядку, органів, вивчає відповідність наведених підстав, визначених статтею 4 Закону України «Про імміграцію», з`ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію», у разі потреби, надсилає запит до МВС, органів Національної поліції, СБУ. Запит до Держприкордонслужби надсилається тільки стосовно тих осіб, клопотання яких надійшли через МЗС.

МВС, Національна поліція, СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Інформація про результати перевірки надсилається ДМС.

Із змісту вказаних положень слідує, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст.10 Закону України «Про імміграцію», а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

Підставою для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію відповідач зазначив ту обставину, що позивач при поданні заяви на отримання дозволу на імміграцію вказав неправдиві відомості, а саме неправильно зазначив місце свого проживання в Україні.

Разом з тим, така кваліфікація дій позивача, який, будучи чоловіком громадянки України ОСОБА_2 , вказав у заяві на отримання дозволу на імміграцію одну адресу проживання, фактично на момент перевірки органами поліції проживав за іншою адресою, при цьому таке житло в обох випадках належать його дружині на праві власності, не видається правильною.

Зокрема, пунктом 4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію не надається: особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Отже, відмова в наданні дозволу на імміграцію в цьому випадку повинна ґрунтуватися на виявленні свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів.

Подаючи заяву на дозвіл про імміграцію, позивач вказав адресу проживання в м.Ківерці за місцем реєстрації дружини, хоча фактично проживав в іншому житлі, яке також належить дружині позивача і знаходиться в м.Ківерці.

Зазначення позивачем у заяві на отримання дозволу на імміграцію місцем проживання адресу реєстрації своєї дружини, навіть за умови проживання в іншому житловому приміщені, що належить члену його сім`ї, в межах одного населеного пункту, не свідчить про подання ним свідомо недостовірних даних.

Також підставою для висновку відповідача про невірне зазначення у заяві місця проживання свідчить відповідь Відділення поліції № 1 (м.Ківерці) Луцького районного управління № 4528/504/01-2022 від 06.07.2022р. на запити територіального органу ДМС № 0716-27/0716.1-22 від 02.02.2022р. та № 0716-110/0716.1-22 від 15.06.2022р. (а.с.52, 53).

В цих запитах відповідач просив надати інформацію про місце проживання/не проживання за адресою, вказаною в клопотанні про надання дозволу на імміграцію.

Згідно відповіді Відділення поліції № 1 (м.Ківерці) Луцького районного управління № 4528/504/01-2022 від 06.07.2022р. ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Однак, із вказаної відповіді неможливо встановити, на підставі чого зроблено такий висновок та чим він підтверджений (жодного акту чи іншого документа який цей факт зафіксовано долучено не було).

При цьому, колегія суддів звертає увагу й на ту обставину, що наявність такої відповіді органу Національної поліції підкреслює дійсне проживання позивача в м.Ківерці, проживання разом з сім`єю, тобто, свідчить про міцність родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Звідси, колегія суддів не убачає правових підстав для кваліфікації дій позивача як зазначення свідомо неправдивих відомостей чи подача підроблених документів при оформленні заяви на дозвіл на імміграцію, через що у відповідача були відсутніми правові підстави, визначені п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» для відмови в отриманні дозволу на імміграцію.

Також колегія суддів враховує, що оскаржуване рішення відповідача неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст.13 Закону України «Про імміграцію» є обов`язок виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію.

Під час прийняття рішень про надання/відмову в наданні дозволу на імміграцію, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, наявність подружжя із громадянством України, наявність дітей та підстави їх перебування в Україні.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини за ст.8 Конвенції видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог Конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18.02.1991р. у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст.8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Також у ст.8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

У цій справі, відповідач, приймаючи рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення, врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Отже, оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України під час прийняття рішення № 6727 від 23.11.2022р.

Інші висновки рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає підставними і обґрунтованими, оскільки такі відповідають вимогам законодавства, діючого на момент виникнення спірних відносин.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення, із вищевказаних мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Управління ДМС України у Волинській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.03.2023р. в адміністративній справі № 140/8434/22 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Управління Державної міграційної служби України у Волинській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
І. В. Глушко
Дата складання повного тексту судового рішення: 30.06.2023р.