Справа № 420/8326/23
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2023-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2023 р. Категорія м. ОдесаСправа № 420/8326/23
Перша інстанція: суддя Пекний А.С.,

час і місце ухвалення: письмове провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Семенюка Г.В.,

суддів - Домусчі С.Д., Шляхтицького О.І.,

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
АпелянтОСОБА_1 (паспорт)
ВКДККозлова Я.С. (довіреність, адвокат)
ДБРСвистунов А.В. (витяг)
ТУ ДБР у м. МиколаєвіГорецька М.В. (витяг)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Одеської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, директор Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Козленко Олександр Олександрович, Державне бюро розслідувань, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, про визнання дій протиправними та скасування рішення, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури (далі - відповідач), треті особи: Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Одеської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, директор Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Козленко Олександр Олександрович, Державне бюро розслідувань, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, в якому просив: - визнати протиправними дії Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури по ухваленню рішення від 23 лютого 2023 року № П-004/2023 про притягнення адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України; - скасувати пункт 172 рішення Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 23 лютого 2023 року № П-004/2023 про притягнення адвоката ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року позов залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції не врахував, що перешкодою своєчасного звернення до суду є зловживання правом з боку Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури через умисну затримку надання рішення від 23.02.2023 лише 20.03.2023, практично вичерпавши 30-денний строк на оскарження цього рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що Вищою кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 17.05.2023 подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду.

Ухвалою від 19.05.2023 позовну заяву залишено без руху з установленням позивачу строку на усунення її недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом.

Позивачем 23.05.2023 подано заяву про поновлення строку на звернення до суду.

За змістом заяви об`єктивною і непереборною обставиною, що перешкодила своєчасному зверненню до суду, позивачем зазначено зловживання правом з боку Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури через умисну затримку надання рішення від 23.02.2023 лише 20.03.2023, практично вичерпавши 30-денний строк на оскарження цього рішення.

Однак, 25 травня 2023 року судом позов залишено без розгляду.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно із ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 р.).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, у Рішенні у справі Белле проти Франції від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також, слід зазначити, що строк звернення до суду - це період часу, в межах якого особа може звернутися до адміністративного суду з позовною вимогою про захист своїх прав, свобод та інтересів.

Дотримання строку звернення до суду є однією із умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Однією з передумов забезпечення доступу до суду є наявність в особи права на судових захист. Це право випливає із Конституції України.

Другою передумовою забезпечення доступу до суду є нормативне закріплення й реальне дотримання принципу рівності перед законом та судом. Це означає, що не повинно бути жодних обмежень, за будь-якими ознаками, у разі звернення до суду. Обмеження можливе тільки у випадку відсутності в особи процесуальної правоздатності й дієздатності.

Аналіз практики Європейського суду дає можливість наступним чином охарактеризувати право на доступ до правосуддя.

Будь-яка особа може звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. При цьому, обмеження цього права, які можуть бути запроваджені державою, не повинні позбавляти особу взагалі права на захист, тобто в неї завжди має залишатися можливість скористатися альтернативними формами захисту. Крім того, такі обмеження повинні мати правомірну мету, а також необхідно зберігати пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою.

Особа має не лише право порушити провадження у справі, але й право отримати «вирішення» спору судом, тобто, розгляд справи повинен завжди закінчуватися судовим рішенням.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду.

У судовій практиці ЄСПЛ (надалі - Європейський Суд), неодноразово повторював, що неможливо припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов`язків буде остаточно вирішено.

При вирішенні справи Голдер проти Сполученого Королівства Європейський суд зазначив: «...На думку Суду, було би нерозумно, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції містив детальний опис наданих сторонам процесуальних гарантій і не захищав би в першу чергу того, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, а саме доступу до суду. Такі характеристики процесу як справедливість, публічність, динамізм, позбавляються змісту, якщо немає самого судового розгляду» (§35 of Judgment of the European Court of Human Rights: Golder v. The United Kingdom, 21 February 1975, Published in A18).

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського Суду «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), № 58112/00, п. 45, 10 липня 2003 року; «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-ІІ, та «Сухорубченко проти Росії» (Sukhorubchenko v. Russia), № 69315/01, п. 43, 10 лютого 2005 року).

Окрім того, рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (22277/93, 27 червня 2000 року, абз. 59) наведене висновок про те, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, необґрунтована відмова в можливості доступу до суду та розгляду справи, враховуючи, що національне законодавство передбачає таку процедуру, розглядається Європейським Судом як фактична перепона у доступі до суду.

Відповідно до ч. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року, «Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Діючим законодавством України не визначено іншого способу винесення законного та обґрунтованого рішення, як дотримання вимог процесуального законодавства.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що нормативні документи адвокатури, зокрема Положення № 120 та Регламент ВКДКА, зобов`язують ВКДКА надсилати ухвалені рішення учасникам дисциплінарного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 41 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - рішення оголошується на засіданні дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури. Копія рішення надсилається або вручається під розписку адвокату та особі, яка ініціювала питання про дисциплінарну відповідальність адвоката, протягом трьох робочих днів з дня прийняття рішення.

Слід зазначити, що позивач не був присутнім на засіданні ВКДКА - 23.02.2023 під час ухвалення рішення ВКДКА № П-004/2023, супровідний лист про направлення вказаного рішення був датований 13 березня 2023 року, а саме рішення надіслано лише 20 березня 2023 року на електронну адресу позивача, тому апеляційний суд вважає, що відповідачем порушений порядок направлення рішення ВКДК, в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

В даному випадку рішення від 23.02.2023 року надіслано на адресу апелянта лише 20.03.2023, практично вичерпавши 30-денний строк на оскарження цього рішення, що підтверджується матеріалами справи. Ця обставина є об`єктивно непереборною, не залежить від волевиявлення позивача, пов`язана з перешкодами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджена належними доказами.

Враховуючи те, що позовна заява подана позивачем 17 квітня 2023 року, апеляційний суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що позивачем пропущено строк на оскарження рішення № П-004/2023 від 23 лютого 2023 року, з урахуванням того, що позивач отримав рішення ВКДК лише - 20 березня 2023 року.

Тобто, колегія суддів вважає, що при зверненні позивача до суду першої інстанції з адміністративним позовом не порушенні вимоги, встановлені КАС України, а тому адміністративний позов безпідставно повернуто Позивачу.

Таким чином, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, колегія суддів дійшла висновку, що повернення позовної заяви унеможливило доступ Позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Відповідно до ч .1 ст. 6 КАС України, кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена.

Відповідно до ст. 320 КАС України - підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вище викладене, колегія судів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасування, з направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 268,315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року по справі № 420/8326/23, - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст Постанови складено - 28 червня 2023 року.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді С.Д. Домусчі О.І. Шляхтицький