Справа № 540/8345/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 540/8345/21

Головуючий І інстанції: Морська Г.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року (м.Херсон, дата складання повного тексту ухвали - 24.12.2021р.) про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Херсонської міської ради Херсонської області Децик Юлії Олександрівни та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

20.12.2021р. ОСОБА_1 звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Херсонської МР Херсонської області Децик Ю.О. та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просила суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Херсонської МР Херсонської області Децик Ю.О. від 22.06.2021р. №58863785 щодо відмови їй у проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення загальною площею - 18,4 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1 ;

- визнати протиправними та скасувати п.п.1,3 наказу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 23.09.2021р. №721/03-08 в частині відмови їй у задоволенні вимог, зазначених у скарзі, а саме в частині відмови у скасуванні рішення про відмову в державній реєстрації права власності на нежитлове приміщення, прийняте державним реєстратором Децик Ю.О., відмову у проведенні державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення за ОСОБА_1 , та скасувати рішення приватного нотаріуса Новікової Л.В. про державну реєстрацію права власності на вказане нежитлове приміщення за ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Херсонської МР Херсонської області провести державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення площею - 18,4 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 та скасувати рішення приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Новікової Л.В. про державну реєстрацію права власності на вказане нежитлове приміщення за ОСОБА_2 на підставі рішення Херсонського міського суду від 17.02.2021р. та постанови Херсонського апеляційного суду від 26.05.2021р., які набрали законної сили.

Ухвалою судді Херсонського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 - відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, позивачка 17.01.2022р. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просила скасувати ухвалу судді Херсонського окружного адміністративного суду від 24.01.2021р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду по суті.

Зокрема, апелянт зазначила про те, що, у даному випадку, вона звернулася до суду з позовом до державного реєстратора про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у державній реєстрації права власності на нежиле приміщення за нею. Тобто, позивач оскаржувала дії саме державного реєстратора відносно незаконної, на її думку, відмови у державній реєстрації її права власності.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2022р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

02.02.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

В подальшому, у зв`язку з військовою агресією РФ, незаконною окупацією м.Херсона та тривалою відсутністю технічної можливості направлення і вручення учасникам процесу копій ухвал 5ААС про відкриття провадження та апеляційної скарги, розгляд справи не здійснювався та фактично став можливий лише після повернення у кінці лютого 2023р. з Укрпошти м.Херсона конвертів з документами із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою».

За правилами ч.1 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду попередньої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходь висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 2 ст.124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив про те, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Як передбачено п.6 ч.1 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (п.1 ч.1 ст.170 КАС України).

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права в частині надання правової оцінки обґрунтованості підстав відмови у відкритті провадження у даній справі, необхідно звернути увагу на наступне.

Завданням адміністративного судочинства, за приписами ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.3 КАС України, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1,2 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій чи хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або ж зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Як передбачено ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень міститься у п.7 ч.1 ст.4 КАС України, у відповідності до якої суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин в їх сукупності. Більше того, зазначеним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Так, характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їхнього виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, виражені у взаємних правах та обов`язках їхніх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема, пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. При цьому, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням (або загрозою порушення) приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права або ж інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.03.2023р. у справі №320/6292/21.

Тобто, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і відповідні наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення певних цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що, позивачка, у даному випадку, фактично оскаржує рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Херсонської МР Херсонської області Децик Ю.О. щодо відмови у проведенні державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення загальною площею 18,4 кв.м., прийняте в порядку ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В той же час, як вбачається зі змісту вказаного рішення, причиною відмови державного реєстратора у проведенні державної реєстрації був факт наявності вже зареєстрованого права власності на це нежитлове приміщення. А тому, оскільки спір виник в межах приватно-правових відносин та безпосередньо стосується захисту цивільних прав ОСОБА_1 на користування (володіння) нежитловим приміщенням (т.б. не є публічно-правовим), юрисдикція адміністративних судів, що встановлена ст.19 КАС України, на нього не поширюється.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, судова колегія звертає увагу на те, що на розгляді Великої Палати Верховного Суду перебувала аналогічна справа №826/9341/17, обставини та підстави позову в якій були подібними до справи, що розглядається (постанова від 29.05.2019р.).

Так, розглядаючи зазначений спір, Велика Палата Верховного Суду, посилаючи на те, що позовні вимоги є «похідними» при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття фізичними особами права власності на спірне майно і можуть впливати на майнові права та інтереси цих осіб, дійшла висновку, що даний спір не є публічно-правовим та, як наслідок, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень).

Так, як встановлено з матеріалів справи, виникнення спірних у цій справі правовідносин фактично зумовлено незгодою позивача ОСОБА_1 з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Херсонської МР Херсонської області Децик Ю.О. від 22.06.2021р. №58863785 та п.п.1,3 наказу ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса) від 23.09.2021р. №721/03-08, прийнятого за результатами розгляду скарги позивачки від 16.08.2021р. на зазначене рішення державного реєстратора.

Зокрема, скарга подана позивачкою у зв`язку із тим, що відповідно до рішення Херсонського міського суду від 17.02.2021р. (справа №766/15819/16-ц) витребувано з володіння ОСОБА_2 на її користь нежитлове приміщення загальною площею - 18,4 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Також, було скасовано рішення і приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Новикової Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 7414931 від 30.10.2013р., на вказане нежитлове приміщення. Разом із тим, як зазначає позивачка, державний реєстратор безпідставно та неправомірно відмовилася виконувати рішення суду та реєструвати за нею право власності і скасовувати рішення приватного нотаріуса Новикової Л.В. про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 . При цьому, державний реєстратор Децик Ю.О. послалася на інший договір дарування від 15.12.2014р., відповідно до якого ОСОБА_3 подарував їй приміщення підвалу за вказаною адресою. Однак, мова у судовому рішенні йде про приміщення, що зареєстровані за ОСОБА_2 , а не за нею (позивачкою), які остання придбала за договором дарування від ОСОБА_3 .

Таким чином, позовні вимоги у справі дійсно заявлено фактично на поновлення порушеного цивільного (майнового) права позивачки.

Як передбачено у ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або ж інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Юрисдикція цивільних справ закріплена у ст.19 ЦПК України, у відповідності до якої, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, окрім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У справі, що розглядається, позовні вимоги спрямовані на захист порушеного, на переконання ОСОБА_1 , права користування (володіння) на спірне нежитлове приміщення внаслідок реєстрації права власності за третьою особою, т.б. існує спір про право.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і вказані наслідки призвели до виникнення, зміни або ж припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер чи пов`язаний із реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) відповідних рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо ж в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін, в даному випадку, має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Наведена правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 21.11.2018р. у справі №813/1362/16, від 28.11.2018р. у справі №825/642/18 та від 29.01.2019р. у справі №803/1589/17 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.

При цьому, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п.1 ст.6 Конвенції.

Враховуючи, що саме Велика Палата Верховного Суду є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори, колегія суддів не має підстав не погодитися із запропонованим підходом.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції про те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (не є публічно-правовим), а рішення відповідачів мають вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 03.08.2022р. у справі №802/1494/17-а, від 03.08.2022р. у справі №826/8929/17 і від 16.05.2023р. у справі №320/12094/21.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правовірність висновків суду 1-ї інстанції і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивачки, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Таким чином, при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.238,241,243,308,311,315,316,321,322,325,328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу судді Херсонського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 29.06.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко