Справа № 522/5003/23
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 522/5003/23

Перша інстанція: суддя Ковтун Ю.І.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

при секретарі Пальоній І.М.,

за участю: представника апелянта Саркісян Артура Разміковича та адвоката відповідача - Мишак Дмитра Едуардовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 24 травня 2023 року по справі за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 громадянки Республіки Білорусь про примусове видворення за межі території України,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ДМС) звернулось до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 , громадянки Республіки Білорусь, про примусове видворення за межі території України.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 24 травня 2023 року позовну заяву ДМС було залишено без розгляду.

Не погоджуючись з даною ухвалою, ДМС подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що судове рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що у разі неявки в судове засідання позивача, який є суб`єктом владних повноважень, суд може залишити позовну заяву без розгляду у разі першої ж неявки такого.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позов подано суб`єктом владних повноважень, представник якого був належним чином повідомлений судом про розгляд справи (на 24 травня 2023 року) і не з`явився в судове засідання без поважних причин, неявка якого відповідно до ч.2 ст.288 КАС України перешкоджає розгляду справи, відтак позов слід залишити без розгляду.

Колегія суддів вважає такі висновки помилковими з огляду на наступне.

Положеннями статті 205 КАС України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо неявка перешкоджає розгляду справи. Якщо відповідач наполягає на розгляді справи по суті, справа розглядається на підставі наявних у ній доказів.

До позивача, який не є суб`єктом владних повноважень, положення цієї частини застосовуються лише у разі повторної неявки.

З аналізу наведеного вбачається, що дійсно, в разі першої неявки суб`єкта владних повноважень в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, за умови, що такий учасник процесу повідомлений про дату та час проведення судового засідання, суд може залишити позов такого суб`єкта без розгляду.

Водночас, колегія суддів наголошує, що вказана правова можливість щодо залишення позову суб`єкта без розгляду не є абсолютною та повинна застосовуватись як з урахуванням інших обставини справи, так і в цілому з огляду на мету судового процесу, як такого.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно, в судове засідання 24.05.2023 року представник ДМС не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений; дата та час розгляду справи були погоджені судом зі сторонами у судовому засіданні 15.05.2023 року під час оголошення перерви у судовому засіданні, що свідчить про дотримання судом обов`язку повідомлення сторін про дату та час проведення судового засідання.

Поряд з цим, в контексті спірного питання щодо залишення позову без розгляду, колегія суддів вважає, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 травня 2021 року у справі №1.380.2019.006107, від 22 липня 2021 року у справі №340/141/21, від 16 вересня 2021 року у справі №240/10995/20 та від 12 вересня 2022 року у справі №120/16601/21-а.

Конституційний Суд України у Рішенні №9-зп від 25 грудня 1997 року зазначив, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №6-зп від 25 листопада 1997 року головним обов`язком держави, згідно зі статтею 3 Конституції України, є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України).

Крім того, відповідно до абзацу другого підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року №4-р/2019, утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, частини першої статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні ефективного механізму такого захисту.

У свою чергу, в абзаці п`ятому підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012 зазначено, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей у їхніх правах і свободах означає потребу забезпечення їм рівних юридичних можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод; у правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

На думку колегії суддів та в контексті досліджуваного питання, сприяння належної реалізації права звернення до суду рівною мірою відноситься як до фізичних/юридичних осіб, так і до державних органів та суб`єктів владних повноважень в цілому.

Більше того, в межах даної справи вирішення по суті спірних правовідносин сприяє юридичній визначеності, як для Держави в особі ДМС в частині остаточного видворення за межі України особи, яка незаконно (можливо) знаходиться на території України, так і для відповідача - ОСОБА_1 , для якої в разі відмови в позові питання щодо видворення набуває чітких окреслених меж.

Крім того, колегія суддів враховує, що судове засідання, що відбулось 25 травня 2023 року, було третім за рахунком судовим засіданням в межах даної справи, при цьому, в два попередніх засідання (12 та 15 травня 2023 року) представник ДМС прибув, перенесення ж розгляду справи відбулось не за його ініціативи, а в зв`язку з необхідністю забезпечення в судовому процесі перекладача для відповідачки.

Більше того, суд звертає увагу, що представником відповідачки було подано клопотання про перенесення розгляду справи, призначеного на 24 травня 2023 року, в зв`язку з необхідністю виконувати обов`язки адвоката при проведенні слідчих дій в рамках кримінального провадження, що з урахуванням відсутності перекладача для відповідачки фактично унеможливлювало проведення судового засідання належним чином, в тому числі і з`ясування у відповідачки її думки (згоди/незгоди) стосовно залишення позову без розгляду, в контексті правової визначеності її становища.

Також слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Так, у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom, заява №4451/70, пункти 28-36) Європейським судом з прав людини було визначено, що право на доступ до суду є одним з аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. У цій справі Суд визнав право на доступ до суду як невід`ємний аспект гарантій, закріплених у статті 6, пославшись на принципи верховенства права та недопущення свавілля, покладені в основу більшості положень Конвенції. Разом з тим, право на доступ до суду повинно бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним" (рішення у справі "Беллє проти Франції" (Bellet v. France), заява № 13343/87, пункт 36). Це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд (рішення у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany ), [ВП] заява № 42527/98, пункт 45 та рішення у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії", (Lupeni Greek Catholic Parish and others v. Romania), [ВП] заява № 76943/11, пункти 84, 86).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom, заява № 8225/78), пункт 96 рішення у справі "Кромбах проти Франції" (Krombach v. France, заява № 29731 /96).

У справі «Bellet v. France» (заява №23805/94, пункт 36) Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також, у рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and оthers v. Spain, заяви №№38366/97, 38688/97, 40777/98, 40843/98, 41015/98, 41400/98, 41446/98, 41484/98, 41487/98 and 41509/98, пункт 51) та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada. Cavanilles v. Spain, заява № 28090/95, пункт 45) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваної ухвали з прийняттям нового рішення з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити, ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 24 травня 2023 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук