Справа № 520/1163/22
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 р.Справа № 520/1163/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2022, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, по справі № 520/1163/22

за позовом ОСОБА_1

до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків)

про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення вихідної допомоги, грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення вихідної допомоги, грошової компенсації, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», грошової компенсації за невикористану основну відпустку та невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби;

- визнати протиправними дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в частині порушення встановленого законодавством порядку розрахунку кількості днів, невикористаної ОСОБА_1 при звільненні, основної відпустки за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020, та щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби;

- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у розмірі 12 245,53 грн;

- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, з розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_1 за день у розмірі 345,72 грн, починаючи з 28.09.2020 по дату повного розрахунку;

- зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) перерахувати кількість днів невикористаної щорічної основної відпустку за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020;

- зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1 щорічну основну оплачувану відпустку за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020;

- зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1 щорічну додаткову відпустку, у кількості 15 днів, за стаж державної служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2022 позов ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення вихідної допомоги, грошової компенсації задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», грошової компенсації за невикористану основну відпустку та невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби.

Визнано протиправними дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в частині порушення встановленого законодавством порядку розрахунку кількості днів, невикористаної ОСОБА_1 при звільненні, основної відпустки за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020, та щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби.

Стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у розмірі 12 245,53 грн.

Стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, з розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_1 за день у розмірі 345,72 грн, починаючи з 28.09.2020 по дату повного розрахунку.

Зобов`язано Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) перерахувати кількість днів невикористаної ОСОБА_1 щорічної основної відпустку за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020.

Зобов`язано Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1 щорічну основну оплачувану відпустку за період роботи з 28.12.2019 по 28.09.2020.

Зобов`язано Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1 щорічну додаткову відпустку, у кількості 15 днів, за стаж державної служби.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення сумом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2022 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги, з урахуванням додаткових пояснень, зазначено, що Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) не мало трудових відносин з позивачем, а тому не відповідальне за порушення прав позивача, допущені іншою юридичною особою - Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області. Також зазначає, що невикористані дні додаткової відпустки за стаж державної служби були компенсовані позивачу при першому звільненні 28.12.2019. Після цього часу у позивача в нових періодах не виникло право на додаткову відпустку за час державної служби, тому відсутні підстави для стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Щодо компенсації невикористаних днів щорічної основної відпустки апелянт стверджує, що позивач має право на компенсацію такої відпустки лише за період роботи з 18.05.2020 (наступний день після виходу з відпустки по догляду за дитиною) по 18.08.2020 (поновлення позивача на роботі на підставі рішення суду). Крім того, зазначає, що судом першої інстанції неправильно визначено суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 12 245,53 грн, оскільки вказана сума включає також компенсацію за 8 днів щорічної відпустки, та є сумою після відрахування військового збору та податку на доходи фізичних осіб, про що не було вказано в рішенні суду. Стягнуту судом першої інстанції компенсацію за затримку розрахунку при звільненні вважає необґрунтованою та непропорційною.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Стверджував, зокрема, що в нього виникло право на додаткову відпустку за стаж державної служби, а також право на компенсацію невикористаних днів щорічної основної відпустки саме за період з 28.12.2019 (коли його було поновлено на роботу в судовому порядку) по 28.09.2020 (наступне звільнення позивача). Зазначав, що Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є належним відповідачем у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , працював на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

В цілому на державній службі позивач перебував починаючи з 19.12.1997.

З 20.02.2017 позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною, яка неодноразово продовжувалася відповідними наказами роботодавця, останній раз згідно наказу до 17.05.2020.

28.12.2019 на підставі наказу голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 3050/к від 26.12.2019 позивач був звільнений з займаною посади.

При звільненні позивачу виплачена компенсація за невикористану відпустку державного службовця за 14 років державної служби за 2011, за 17 років державної служби за 2014, за 18 років державної служби за 2015, за 19 років державної служби за 2016.

05.08.2020 рішенням Харківського окружного адміністративного суду у справі № 520/1414/2020 вищевказаний наказ № 3050/к від 26.12.2019 скасовано, а позивача поновлено на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 28.12.2019. Стягнуто із Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 по 05.08.2020 в порядку, визначеним постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.0.1995.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі № 520/1414/2020 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.08.2020 змінено та стягнуто із Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь позивача за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 по 05.08.2020 суму середнього заробітку в розмірі (з урахуванням ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2021 по справі №520/1414/2020 про виправлення арифметичних помилок) 53 930,87 грн.

19.08.2020 заступник голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області видав наказ № 20/к про скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 26.12.2019 № 3050/к та поновлення ОСОБА_1 з 28.12.2019.

28.09.2020 відповідно до наказу голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 24/к ОСОБА_1 звільнено з посади відповідно до п. 11 ч 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Відповідно до вказаного наказу від 28.09.2020 № 24/к ОСОБА_1 наказано виплатити грошову компенсацію за невикористані 8 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 18.05.2020 по 18.08.2020 та вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до розрахункового листа за вересень 2020 ОСОБА_1 при звільненні нараховано наступні суми:

- вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат 13 400,00 грн із розрахунку 6 700 грн за один місяць;

- грошова компенсація за невикористані 8 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 18.05.2020 по 18.08.2020 у розмірі 1 811,84 грн.

Загальна сума нарахованих коштів 15 211,84 грн.

Сума до сплати після відрахування військового збору та податку на доходи фізичних осіб становила 12 245,53 грн, в тому числі 10 787,00 грн вихідна допомога та 1 458,53 грн компенсація за невикористану відпустку.

У зв`язку з нездійсненням роботодавцем повного розрахунку при звільненні, а також вважаючи неправильним обрахування роботодавцем невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпустки, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з протиправності невиплати відповідачем позивачу суми вихідної допомоги при звільненні, з наявності у позивача права на компенсацію при звільненні невикористаної додаткової відпустки за стаж державної служби, а також на компенсацію невикористаних днів щорічної основної відпустки за період з 28.12.2019 по 28.09.2020, з наявності у позивача права на грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, починаючи з 28.09.2020 по дату повного розрахунку.

Колегія суддів з вищевказаними висновками суду першої інстанції частково не погоджується та вважає доводи апеляційної скарги частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України (в редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин, також і надалі) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Щодо вихідної допомоги при звільненні.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.

Згідно ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

З розрахункового листа ОСОБА_1 за вересень 2020 вбачається, що позивачу при звільненні наказано виплатити 15 211,84 грн. Вказана сума складається з 1) вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат 13 400,00 грн із розрахунку 6 700 грн за один місяць, та 2) грошової компенсації за невикористані 8 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 18.05.2020 по 18.08.2020 у розмірі 1 811,84 грн.

У зазначеному розрахунковому листі також вказано, що сума до сплати після відрахування військового збору та податку на доходи фізичних осіб становить 12 245,53 грн, в тому числі 10 787,00 грн вихідна допомога та 1 458,53 грн компенсація за невикористану відпустку.

Так, судом першої інстанції було стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до п. 4 статті 87 Закону України «Про державну службу» у розмірі 12 245,53 грн.

В свою сергу, відповідач права позивача на вихідну допомогу у сумі, визначеній розрахунковим листом не оскаржує, проте зазначає, що судом першої інстанції помилково була стягнута сума 12 245,53 грн в рахунок заборгованості з вихідної допомоги, оскільки вказана сума включає також компенсацію за 8 днів щорічної відпустки, та є сумою після відрахування військового збору та податку на доходи фізичних осіб, про що не було вказано в рішенні суду.

З цього приводу колегія суддів зауважує, що у постанові від 07.10.2020 по справі № 523/14396/19 Верховний Суд зазначив, що оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Вказана правова позиція була також підтримана Верховним Судом у рішення від 16.03.2023 по справі № 9901/420/19, де Верховний Суд зауважив, що системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори (пункти 98, 99 рішення).

Відтак з урахуванням чинного законодавства та судової практики на користь позивача має бути стягнута вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат у сумі 13 400,00 грн. без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Однак, позивач звертаючись з даним позовом до суду просив стягнути з відповідача вихідну допомогу саме у розмірі 12 245, 53 грн. , що було задоволено судом першої інстанції.

В свою чергу, ОСОБА_1 з апеляційної скаргою на рішення суду першої інстанції не звертався.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 307 КАСУ суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

При цьому позовних вимог про стягнення вихідної допомоги у сумі 13 400 позивачем заявлено не було, а вихідна допомога стягнута судом першої інстанції та заявлена позивачем в позові в розмірі 12 245, 53 грн. не перевищує належну до сплати позивачу суму вказаної допомоги.

Враховуючи викладене та те, що нараховану згідно розрахунковим листом суму вихідної допомоги, належну позивачу, відповідач не оскаржує, беручи до уваги, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, а підстав для скасування рішення суду в частині стягнення вихідної допомоги чи зменшення суми такої допомоги, стягнутої судом першої інстанції, в ході апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Щодо компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки.

За приписами ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю (ст. 59 Закону України «Про державну службу»)

Згідно п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються, зокрема, 1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; 2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Аналогічні норми містять п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» у редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з 2017 року позивач перебував у відпустках без збереження заробітної плати по догляду за дитиною, яка неодноразово продовжувалась, останній раз наказом від 12.11.2019 № 563/5 - до 17.05.2020.

28.12.2019 на підставі наказу № 3050/к від 26.12.2019 позивач був звільнений з займаною посади з виплатою компенсації за невикористану відпустку державного службовця за 14 років державної служби за 2011, за 17 років державної служби за 2014, за 18 років державної служби за 2015, за 19 років державної служби за 2016.

Однак, судовим рішенням у справі № 520/1414/2020 вищевказаний наказ № 3050/к від 26.12.2019 скасовано, а позивача поновлено на посаді з 28.12.2019 зі стягненням суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 по 05.08.2020 в сумі 53 930,87 грн.

У зв`язку з вищевказаним рішенням суду наказом заступника голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 20/к від 19.08.2020 наказ Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 26.12.2019 № 3050/к скасовано та поновлення ОСОБА_1 на посаді з 28.12.2019.

Таким чином, рішенням суду у справі № 520/1414/2020, яке набрало законної сили, встановлено факт вимушеного прогулу ОСОБА_1 у період з 29.12.2019 по 05.08.2020. За вказаний період на його користь стягнуто середній заробіток.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постанові від 23.12.2020 по справі № 805/3641/17-а у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати відпустку за весь час вимушеного прогулу або при звільненні отримати компенсацію за всі невикористані ним дні відпустки. При цьому виплата працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу не впливає на право отримати компенсацію за невикористану відпустку (п. 43 постанови).

У постанові від 23.06.2022 у справі № 540/825/21 Верховним Судом надано роз`яснення механізму (правил) обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки на основі установленого позивачеві посадового окладу (відповідно до абзацу третього пункту 4 розділу III Порядку № 100) за ситуації, коли особа (позивач в тій справі) не отримував заробітної плати за 12 місяців, що передували місяцю її звільнення (у зв`язку з вимушеним прогулом, спричиненим незаконним звільненням).

Таким чином, період перебування ОСОБА_1 з 29.12.2019 по 05.08.2020 у вимушеному прогулі, спричиненому незаконним звільненням, зараховується до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

Тому доводи апеляційної скарги, що кількість невикористаних днів щорічної основної відпустки має обраховуватися ОСОБА_1 починаючи з саме з 18.05.2020 (оскільки до 17.05.2020 позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати), колегія суддів відхиляє, з огляду на встановлений факт перебування позивача починаючи з 29.12.2019 у вимушеному прогулі, за період перебування у якому на користь позивача судовим рішенням була стягнута середня заробітна плата.

Разом з тим, після поновлення позивача на роботі наказом від 19.08.2020 ОСОБА_1 до фактичної роботи не приступив, заробітну плати не отримував, що підтвердив позивач у суді апеляційної інстанції, а тому з урахуванням правил ст. 82 КЗпП та ст. 9 Закону України «Про відпустку» вказаний період з 19.08.2020 по день звільнення 28.09.2020 не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що при звільненні 28.09.2020 позивач мав право на компенсацію невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 29.12.2019 по 18.08.2020.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про порушення встановленого законодавством порядку розрахунку кількості днів невикористаної ОСОБА_1 при звільненні основної відпустки за період роботи з 19.08.2020 по 28.09.2020, зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перерахувати кількість днів невикористаної щорічної основної відпустку за період роботи з 19.08.2020 по 28.09.2020, зобов`язання Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1 щорічну основну оплачувану відпустку за період роботи з 19.08.2020 по 28.09.2020, оскільки у вказаному періоді права на щорічну основу оплачувану відпустку у позивача не виникло.

А тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо компенсації за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби.

Відповідно до ч. 1ст. 58 Закону України «Про державну службу» за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 270.

Відповідно до п.п. 3, 4 Порядку № 270 додаткова відпустка конкретної тривалості надається державним службовцям після досягнення відповідного стажу державної служби. Додаткова відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток.

Згідно абз. 2 п. 9 Порядку № 270 під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки.

Пунктом 11 Порядку № 270 визначено, що додаткова відпустка не надається державному службовцю за час перебування, зокрема,: у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та у відпустці без збереження заробітної плати, у разі, коли дитина потребує домашнього догляду (тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше ніж до досягнення дитиною шестирічного віку).

Відповідно до пп. 10 абз. 2 п. 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229, до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування державного службовця у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі, коли дитина потребує домашнього догляду, - у відпустці без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Сторонами у справі не заперечується, що стаж державної служби позивача становить більше 22 років, що надає позивачу право на додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби, тривалістю 15 днів.

Проте відповідач вважає, що оскільки у 2017-2019 роках позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною, права на додаткову оплачувану відпустку за цей період позивач не набув; а право за 23 роки стажу державної служби позивач би набув лише після 19.12.2020.

Однак, з аналізу змісту наведеного Порядку № 270, випливає, що призначення додаткової відпустки державному службовцю відбувається після досягнення відповідного стажу державної служби в повному обсязі. А така відпустка нараховується без врахування пропорційно відпрацьованого часу.

В свою чергу час перебування державного службовця у відпустці по догляду за дитиною зараховується до стажу державної служби зараховуються (пп. 10 абз. 2 п. 4 Порядку № 229).

Враховуючи, що відлік стажу державної служби позивача розпочався 19.12.1997, то 19 грудня кожного року у позивача виникало право на відповідну кількість днів оплачуваної додаткової відпустки, зокрема, за 17 років державної служби у 2014, за 18 років державної служби у 2015, за 19 років державної служби у 2016.

При цьому системний аналіз Порядків № 270 та № 229 дає підстави дійти висновку, що додаткова відпустка не надається державному службовцю за час перебування у таких відпустках по догляду за дитиною, однак після виходу на роботу державний службовець має право на додаткову відпустку за відповідний стаж державної служби з урахуванням зазначеного періоду.

Враховуючи, що у 2020 році відповідач вже вийшов з відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною, на момент звільнення він мав право на щорічну додаткову оплачувану відпустку за 22 роки стажу державної служби, якого він досяг 19.12.2019. Відтак, при звільненні позивачу мала бути здійснена відповідна компенсації невикористаної додаткової відпустки, тривалістю 15 днів.

Тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині та погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.

Щодо компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень ст. 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21, від 20.02.2023 у справі № 240/9022/20, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а та інш.

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівнику при звільненні вихідної допомоги чи компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, до належної працівнику заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, стягнення судом першої інстанції компенсації за затримку розрахунку при звільненні з розрахунку середньої заробітної плати позивача за день у розмірі 345,72 грн, починаючи з 28.09.2020 року по дату повного розрахунку не відповідає приписам чинного законодавства та правовим позиціям Верховного Суду.

Колегія суддів також звертає увагу, що в частині компенсації невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпусток, позивач обрав спосіб захисту його прав шляхом зобов`язання відповідача перерахувати кількість невикористаних днів та нарахувати відповідну суму компенсації.

Враховуючи, що судом першої інстанції задоволено вимоги позивача та покладено обов`язок на відповідача перерахувати кількість днів відпустки та виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку, то на даний час сума належна позивачу на час звільнення не визначена.

При цьому аналіз правового регулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно й розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що таке тлумачення цієї норми права відповідає висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа № 480/3105/19), ухваленій у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі № 160/13220/19 зауважив, що за правилами вказаних вище нормативних актів невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням. Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Однак, за обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем відповідач ще не провів, остаточну суму належну позивачу при звільненні не визначив, оскільки позивачу наразі не перерахована та не виплачена спірна грошова компенсація, що позбавляє суд врахувати критерії оцінки розміру відшкодування, зокрема розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум.

А відтак, колегія суддів уважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні наразі належить відмовити, тому вимоги апеляційної скарги в цій частині підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції у відповідній частині підлягає скасуванню.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 11.02.2021 по справі № 160/13220/19.

Щодо доводів апеляційної скарги, що Головне територіальне управління юстиції у Харківській області було припинено шляхом ліквідації, а Східне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) не несе відповідальності за його дії або бездіяльність, оскільки у нього відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов`язку відновлення порушених прав до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

При цьому, державні органи, хоча і є юридичними особами, але норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про перетворення юридичних осіб не можуть бути підставою для вирішення питання про правонаступництво для органів державної влади, оскільки ЦК України передбачає перехід при правонаступництві об`єктів цивільних та майнових прав, а в адміністративному праві мова йде про перехід специфічних, владних прав. Норма ж про те, що ліквідація юридичної особи не тягне за собою переходу прав та обов`язків у порядку правонаступності, стосовно державних органів не може діяти, оскільки ліквідація органу публічної влади обов`язково повинна тягнути за собою перехід його прав та обов`язків у порядку правонаступництва іншому органу.

Згідно пункту 51 рішення Європейського суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі "Чуйкіна проти України" (Заява № 28924/04) суд встановив, що ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. Суд також зазначив, що "інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих".

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2018 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Враховуючи наведене та те, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне територіальне управління юстиції у Харківській області 12.11.2020 припинено шляхом ліквідації за рішенням засновників, з метою захисту прав позивача, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про перехід всіх його прав та обов`язків, зокрема в контексті правовідносин у даній справі, до Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків).

Такий підхід узгоджується з позицією Верховного Суду у постановах від 30.04.2020 у справі № 524/4484/17, від 25.04.2019 у справі № 524/3937/15-а, від 21.11.2018 у справі № 524/4511/17.

Таким чином, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є відповідальним за порушення прав позивача, зокрема, і щодо порушення прав позивача щодо своєчасного та повного розрахунку при звільненні у відповідності до положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

Доводи позивача щодо пропуску відповідачем строку для подання апеляційної скарги колегія суддів також відхиляє, оскільки оскаржуване рішення було винесене Харківським окружним адміністративним судом в порядку письмового провадження 13.09.2022, а апеляційна скарга була зареєстрована в системі «Електронний суд» 13.10.2022, тобто з дотриманням строку, передбаченого ст. 295 КАС України.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) підлягає частковому задоволенню, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2022 частковому скасуванню.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2022 по справі № 520/1163/22 в частині визнання протиправними дій Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в частині порушення встановленого законодавством порядку розрахунку кількості днів, невикористаної ОСОБА_1 при звільненні, основної відпустки за період роботи з 19.08.2020 по 28.09.2020; в частині стягнення зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні, з розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_1 за день у розмірі 345,72 грн, починаючи з 28.09.2020 по дату повного розрахунку; в частині зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перерахувати кількість днів невикористаної щорічної основної відпустку за період роботи з 19.08.2020 по 28.09.2020; в частині зобов`язання Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1 щорічну основну оплачувану відпустку за період роботи з 19.08.2020 по 28.09.2020 скасувати, та прийняти нову постанову, якою у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2022 по справі № 520/1163/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 28.06.2023 року