Справа № 120/1619/23
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2023-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 р. Справа № 120/1619/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області) про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернулась до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За результатами розгляду даної заяви органом пенсійного фонду винесено оскаржуване рішення № 42 від 04.11.2022 яким було відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу. Як зазначає позивач, відповідач під час вирішення питання про призначення пенсії безпідставно не взяв до уваги її стаж роботи, відображений в наданій трудовій книжці за період з 04.12.1991 по 29.04.2002, оскільки запис про звільнення не завірено печаткою. На думку позивача, дані обставини в жодному разі не повинні впливати на підтвердження її стажу за такий період, позаяк є суто формальними недоліками трудової книжки, відповідальність за які працівник не повинен нести. Окрім того, на переконання позивача, необґрунтоване неврахування зазначеного вище періоду її трудової діяльності до страхового стажу суперечить нормам пенсійного законодавства та порушує її право на належний соціальний захист.

Ухвалою суду від 06.03.2023 вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків шляхом уточнення змісту позовних вимог та визначення кола тих осіб, до яких мають бути зверненні позовні вимоги

Так, на виконання вимог цієї ухвали суду, позивач 07.03.2023 подала до суду викладену в новій редакції позовну заяву, в якій, зокрема, визначила по справі двох відповідачів: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі також відповідач 1) та Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі також відповідач 2), пред`явивши до таких осіб відповідні позовні вимоги.

Наступною ухвалою від 17.03.2023 судом відкрито провадження у справі та ухвалено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено відповідачам 15-денний строк для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

05.04.2023 на адресу суду від ГУ ПФУ у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву. Так, заперечуючи проти позову відповідач 1 зазначив, що позивач 28.10.2022 звернулась до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком. За принципом екстериторіальності зазначена заява розглядалася Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області та за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до загального трудового стажу не враховано період роботи позивача з 04.12.1991 по 29.04.2002, оскільки запис про звільнення з роботи не завірений печаткою. Окрім того відповідач вказує, що індивідуальні відомості про застраховану особу не містять відомості за вказаний період. Також відповідач зауважує, що долучена позивачем до позовної заяви уточнююча довідка від 17.01.1999 №23 не містить посилання на первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, а відтак не може братись органом Пенсійного фонду до уваги. Відповідач 1 вказує, що загальний страховий стаж позивача складає 22 роки 6 місяців 28 днів, що є недостатнім для призначення пенсії.

Отже, на думку відповідача 1, ГУ ПФУ в Запорізькій області прийняло правомірне та обґрунтоване рішення № 42 від 04.11.2022 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку. За таких обставин вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, а тому у їх задоволенні просить суд відмовити.

Також 05.04.2023 на адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву. Свої заперечення відповідач 2 мотивує тим, що на підставі заяви позивача про призначення пенсії та наданих документів, 04.11.2022 органом Пенсійного фонду винесено рішення № 42 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи. При цьому відповідач 2 фактично повторив визначені у оскаржуваному рішенні підстави, за яких не було зараховано до страхового стажу позивача період її роботи з 04.12.1991 по 29.04.2002. А також додатково зазначив, що довідки на підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній згідно з вимогами п. 3 Порядку №637 на підставі наявних первинних документів за вказаний період позивачем не надавалось. З огляду на викладене відповідач 2 вважає, що позивачу правомірно відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з чим в позові просить відмовити.

11.04.2022 позивачем подано до суду відповідь на відзив, однак суд не приймає її до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 263 КАС України допустимими заявами по суті справи у цій категорії справ є лише позов та відзив.

Інших заяв від учасників справи до суду не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 28.10.2022 звернулась до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", додавши до заяви необхідний пакет документів.

У подальшому, згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (із змінами) (далі Порядок № 22-1) після реєстрації вказана заява позивача за принципом екстериторіальності була передана на розгляд до ГУ ПФУ в Запорізькій області.

За результатами розгляду такої заяви та поданих документів ГУ ПФУ в Запорізькій області прийняло рішення № 42 від 04.11.2022 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу в розумінні ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Мотивами прийняття даного рішення слугувало те, що згідно наданих до заяви документів про стаж, страховий стаж заявника на день звернення складає 22 роки 6 місяців 28 дні з мінімально необхідних 29 років. При цьому, до страхового стажу позивача згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 не зараховано період роботи з 04.12.1991 по 29.04.2002, оскільки запис про звільнення не завірено печаткою

Вважаючи, що пенсійний орган безпідставно дійшов висновку про не зарахування вказаного періоду її трудової діяльності до страхового стажу та, у зв`язку з цим, протиправно відмовив їй у призначенні пенсії за віком, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом з метою захисту порушених, на її думку, прав та інтересів.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі також Закон від 09.07.2003 № 1058-IV).

Відповідно до ст. 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Частиною першою статті 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Отже, позивачу як особі, яка в 2022 році досягла віку в 60 років для призначення пенсії необхідно мати страховий стаж не менше 29 років.

Так, законодавством, яке діяло до прийняття Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, а саме статтею 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.91 № 1788-XII визначено періоди трудової діяльності до 01.01.2004, які зараховуються до страхового стажу. Зокрема, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно вимог ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.91 № 1788-XII (далі - Закон від 05.11.91 № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (далі - Порядок № 637) також визначено, що основним документом який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Тобто, аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 242/2536/16-а, від 12.09.2022 у справі №569/16691/16-а, 01.01.2022 по справі № 620/1178/19 та інших.

Як слідує зі змісту оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від № 42 від 04.11.2022 про відмову у призначенні пенсії за віком, підставою для не зарахування позивачу до страхового стажу періодів роботи з 04.12.1991 по 29.04.2002 слугувало не завірення запису про звільнення в трудовій книжці від 29.04.2002 відтиском печатки підприємства.

Так, на момент заповнення (25.04.1980) та внесення у трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 спірних записів у період до 29.07.1993 була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Госкомтруда СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162), а з 29.07.1993 була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Зокрема, пунктами 2.3, 2.4 Інструкції № 58 передбачено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Як зазначено у пункті 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Досліджуючи копію трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , судом встановлено, що позивач з 04.12.1991 прийнята на роботу в Підприємство "Комерційний центр" на посаду інженера по кадровій роботі по переведенню з тресту "Сільбуд" (запис 17). Згідно іншого запису в трудовій книжці (запис 18), підприємство "Комерційний центр" перейменовано в підприємство "Вінницясільбудкомплект", наказ №12 від 01.03.1993.

Наступні записи містять відомості про переведення позивача на інші посади, а саме з 01.10.1994 позивач переведена на посаду інженера по кадровій роботі ІІ к. та діловодству (запис 19), з 09.12.1994 переведена на посаду начальника відділу кадрів підприємства "Вінницясільбудкомплект" (запис 20), з 24.04.1997 переведена на посаду начальника по кадровій роботі та справовиробництву (запис 21).

Надалі трудова книжка позивача містить запис про те, що ДП "Вінницясільбудкомплект" переіменовано в ВАТ "Вінницясільбудкомплект", наказ №4 від 18.01.1999 (запис 22). Згідно іншого запису в трудовій книжці (запис 22) позивача з 29.04.2022 переведено на посаду начальника відділу кадрів в приватну будівельну фірму "Ремподіллябуд" відповідно до наказу №23-к від 29.04.2002.

Отже, в період з 04.12.1991 по 29.04.2002 записами трудової книжки позивача підтверджено обставини її роботи на Підприємстві "Комерційний центр" (що надалі було перейменовано в ДП "Вінницясільбудкомплект" та у ВАТ "Вінницясільбудкомплект" (записи №№17-23).

Додатково даний факт підтверджується і наданою позивачем копією довідки ДП "Вінницясільбудкомплект" № 23 від 17.01.1999 про роботу позивача на даному підприємстві на тих посадах, відомості про які зазначені в трудовій книжці ОСОБА_1 .

Суд враховує, що вказані записи містять всі необхідні відомості про роботу у спірний період, а саме відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дату звільнення з посади, зазначення відомостей, на підстави чого внесена відповідні записи (номери та дати наказів). Крім того суд зазначає, що записи у трудовій книжці позивача є вчиненими у хронологічному порядку та правильній логічній послідовності, оскільки після звільнення 29.04.2002 позивач наступного дня 30.04.2002 прийнята по переводу в інше підприємство - в ПБФ "Ремподіллябуд" (запис № 24 трудової книжки). Наведене спростовує будь-які сумніви у можливому маніпулюванні з цими записами. Тобто, суд вважає такі записи належними та допустимими доказами для підтвердження трудового стажу позивача.

Натомість, на переконання суду, така підстави для не зарахування спірного періоду трудового стажу позивача як те, що запис про її звільнення від 29.04.2002 не завірено печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів не є тим недоліком трудової книжки чи записів у ній, за наявності якого трудовий стаж позивача не може вважатися підтвердженим, оскільки визначальною підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Поряд із тим, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тобто, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до її страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням. Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення (адміністрації підприємства), а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17.

Разом із тим, суд додатково зазначає, що на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальні недоліки, які містить трудова книжка, позаяк такі недоліки не пов`язані із виною позивача.

Крім того, Верховний Суд у іншій постанові від 21.02.2018 в справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Що ж до посилання відповідача 1 у відзиві на те, що індивідуальні відомості про застраховану особу не містять даних за спірний період з 04.12.1991 по 29.04.2002, то суд зазначає, що, по-перше, вказана підстава не була зазначена у оскаржуваному рішенні про відмову у призначенні пенсії. А по-друге, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, оскільки останній здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 17 липня 2019 року (справа № 144/669/17) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі "Ковач проти України" від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Натомість, як підтверджується матеріалами справи, позивач 27.09.2022 уже зверталась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення її пенсії за віком, за результатами розгляду якої рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 04.10.2022 № 42 їй підтверджено страховий стаж в 33 роки 05 місяців 23 дні, тобто було враховано спірні періоди трудової діяльності з 04.12.1991 по 29.04.2002, проте в призначенні пенсії було відмовлено з підстав відсутності вклеєної фотокартки в її паспорті громадянина України.

Усунувши відповідний недолік, а саме оформивши новий паспорт, ОСОБА_1 повторно звернулась із заявою про призначення їй пенсії за віком. Проте, вже оскаржуваним рішенням відповідача 2 від 04.11.2022 № 42 їй відмовлено в призначенні пенсії за зовсім інших підстав, які попереднім рішенням суб`єкта владних повноважень вважалися прийнятними для підтвердження загального страхового стажу, необхідного для призначення пенсії згідно ст. 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV.

Європейського суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011 року) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

В даному ж випадку суд вважає, що у межах спірних правовідносин відповідачі проігнорували згаданий вище принцип, тим самим поставили позивача у становище певної невизначеності, за якої остання протягом тривалого часу не може реалізувати своє права на пенсію.

Відтак, підсумовуючи вищевикладене суд вважає, що оскільки записами трудової книжки позивача та іншими матеріалами справи підтверджується спірний період її трудової діяльності з 04.12.1991 по 29.04.2002, тому не зарахування органами Пенсійного фонду України вказаного періоду до страхового стажу лише з тієї підстави, що запис про звільнення не завірено печаткою, є протиправним.

За таких обставин оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області № 42 від 04.11.2022, яким позивачу не зараховано до страхового стажу період її трудової діяльності з 04.12.1991 по 29.04.2002, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо іншої частини позовних вимог зобов`язального характеру суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч. 2 ст. 245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Також судом враховує статтю 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), якою передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відносно органу Пенсійного фонду України, на який слід покласти обов`язок по відновленню порушеного права позивача, то суд враховує, що оскільки звернення позивача із заявою про призначення пенсії відбулось до ГУ ПФУ у Вінницькій області, тому хоч і повноваження щодо розгляду поданих позивачем матеріалів були делеговані ГУ ПФУ в Запорізькій області для прийняття відповідного рішення, проте обов`язок із, власне, призначення та виплати пенсії залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем звернення позивача із заявою, де позивач перебуватиме на обліку, тобто у ГУ ПФУ у Вінницькій області.

Отже, виходячи із вищевикладеного суд вважає, що для ефективного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 04.12.1991 по 29.04.2002 на підприємстві "Комерційний центр", яке було перейменовано в підприємство "Вінницясільбудкомплект", а в подальшому у ВАТ "Вінницясільбудкомплект".

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та дій і докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням вимог частини 1 статті 139 КАС України сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1073,60 грн. належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань обох відповідачів в рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 9, 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 42 від 04.11.2022 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до її страхового стажу періоди трудової діяльності з 04.12.1991 по 29.04.2002 на підприємстві "Комерційний центр", яке було перейменовано в підприємство "Вінницясільбудкомплект", а в подальшому у ВАТ "Вінницясільбудкомплект".

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 29.06.23.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028, );

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (проспект Соборний, 158-б, м. Запоріжжя, 69005, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович