Справа № 480/6972/22
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2023 р. Справа № 480/6972/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою 5-го прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.01.2023, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, м.Суми, повний текст складено 16.01.23 по справі № 480/6972/22

за позовом ОСОБА_1

до 5-го прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 )

про визнання дій протиправними та стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить суд: визнати протиправними дії НОМЕР_3 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щодо невиплати в повному обсязі грошової компенсації за неотримане речове майно; стягнути з НОМЕР_3 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) на корить ОСОБА_1 64316,90 грн недоотриманої грошової компенсації неотриманого речового майна.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.01.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) щодо виплати у не повному обсязі ОСОБА_1 суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Стягнуто з НОМЕР_2 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 недоотриману грошову компенсацію вартості неотриманого під час проходження військової служби речового майна у сумі 64316,90 грн. згідно довідки №40 5-ого прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_2 прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 992,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, 5-й прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.01.2023 року та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції невірно проведена оцінка факту чого, що під час виплати грошової компенсації за недоотримане речове майно під час проходження військової служби позивачці відшкодовано в повному обсязі виплачену одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби із розрахунку 25% місячного грошового забезпечення, яка їй була попередньо нарахована та виплачена. Зазначає, що відповідачем не заперечується факту того, що позивачка мала право на грошову компенсацію за неотримане речове майно на суму 78541,74 грн. Вказує, що відповідно до листа Міністерства економіки України №4711-06/52029-03 від 25.07.2022 року, у разі звільнення у зв`язку з сімейними обставинами або іншими поважними причинами у період з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації (підпункт «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ), військовослужбовець не набуває права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 15 Закону № 2011-XII, з огляду на те, що обставини та причини такого звільнення визначені нормами Закону №2232-ХІІ, а не рішенням Кабінету Міністрів України, як це передбачено частиною другою статті 15 Закону №2011- XII. Стверджує, що під час виплати грошової компенсації за недоотримане речове майно під час проходження військової служби відшкодовано в повному обсязі виплачену одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби із розрахунку 25% місячного грошового забезпечення. Зауважує, що згідно розрахункового листа за вересень 2022 р. позивачці виплачено 14224,84 грн. грошової компенсації за неотримане речове майно, а суму 64316,90 грн. утримано як переплату безпідставно виплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби.

Відповідач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронних листів.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивачка перебувала на військовій службі у відповідача та витягом з наказу начальника НОМЕР_3 прикордоннного загону Державної прикордонної служби України від 03.05.2022 №189-ОС з позивачкою було припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби у запас і виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 8).

Позивачка звернулась із заявою до начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, у якій просила надати інформацію про те, коли саме буде виплачено належну грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (а.с. 45).

Відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_2 №40 (а.с. 46) грошова компенсація за неотримане речове майно складає 79737,81 грн., до виплати становить суму 78541,74 грн.

Згідно розрахункового листа за вересень 2022 року (а.с. 50), позивачці нараховано компенсацію за неотримане речове майно у сумі 79737,81 грн, але утримано суму 64316,90 грн. (грошова допомога при звільненні) та перераховано з урахуванням податків та зборів на користь позивачки суму 14224,84 грн (78541,74 грн. - 64316,90 грн).

Зазначені обставини не є спірними, сторонами не заперечуються.

Разом із тим, позивачка не погодилася із отриманням 14224,84 грн., замість 78541,74 грн, оскільки відповідно до довідки відповідача за №40 сума отриманої грошової компенсації за неотримане речове майно до виплати становить суму 78541,74 грн., у зв`язку із чим звернулась до суду за захистом своїх прав щодо стягнення недоотриманої повної суми компенсації за неотримане речове майно.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з протиправності дій відповідача щодо виплати у не повному обсязі позивачці суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки недоотриману грошову компенсацію вартості неотриманого під час проходження військової служби речового майна у сумі 64316,90 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 року (далі по тексту - Закон №2011-XII).

Стаття 1 Закону №2011-XII передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.1 ст.9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі по тексту - Порядок № 178; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно з п.15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475 (далі по тексту - Інструкція №475; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до затвердженого Урядом Порядку № 178. Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.

Таким чином, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постановах від 03.10.2018 року у справі № 803/756/17, від 23.08.2019 року у справі №2040/7697/18.

У відповідності до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, (дія якого відповідно до ч.3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, довідки №40 про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_2 , грошова компенсація за неотримане речове майно складає 79737,81 грн., до виплати становить суму 78541,74 грн., що не заперечується сторонами по справі (а.с. 46, 47).

Проте, згідно розрахункового листа за вересень 2022 року відповідачем утримано суму 64316,90 грн. (грошова допомога при звільненні) та перераховано з урахуванням податків та зборів на користь позивачки суму 14224,84 грн (78541,74 грн. - 64316,90 грн) (а.с. 50).

Так, абзацом 2 наказу від 03.05.2022 №189-ОС передбачено виплату позивачці одноразової допомоги при звільненні, яка була нарахована та виплачена позивачці в розмірі 64316,90 грн.

Разом з тим, в подальшому, після звільнення позивачки з військової служби та отримання відповідно до наказу від 03.05.2022 №189-ОС позивачкою одноразової допомоги при звільненні, відповідачем наказом №629-ОС від 20.09.2022 було внесено зміни до наказу від 03.05.2022 №189-ОС та скасовано абз. 2 із наказу від 03.05.2022 №189-ОС.

Судом не може бути визнано обґрунтованим та правомірним здійснення за власною ініціативою, в т.ч. і у зв`язку із винесенням наказу від 20.09.2022, утримання із суми компенсації вартості речового майна суми отриманої позивачем одноразової допомоги при звільненні.

В даному випадку, спірним є отримання позивачкою повної суми компенсації вартості неотриманого речового майна у розмірі, який самостійно визначив відповідач у довідці №40, а саме в розмірі 78541,74 грн.

Матеріалами справи не підтверджується, що позивачкою була надана згода на будь-яке утримання чи повернення коштів відповідачу, які були перераховані останнім.

Відповідачем не надано доказів того, на підставі якої норми законодавства відповідач за власною ініціативою здійснює утримання суми, яку вважає такою, що отримана позивачкою безпідставно.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у разі звільнення з військової служби у період дії воєнного стану військовослужбовця-жінки за однією із підстав, визначених пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не пов`язаною із наявністю дитини (дітей) віком до 18 років, виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення зі служби, визначена ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», таким особам не передбачена, з посиланням на лист Міністерства економіки України №4711-06/52029-03 від 25.07.2022, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не підтверджують правомірність утримання відповідачем спірної суми отриманої позивачкою одноразової допомоги при звільненні, яка нарахована та виплачена відповідачем у відповідності до наказу №189-ОС від 03.05.2022.

Колегія суддів враховує, що наказом від 03.05.2022 №189-ОС позивачку звільнено з військової служби відповідно до п.п. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, про що зазначено в наказі.

Відповідно до п.п. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно з Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року № 413, до сімейних обставин та інших поважних причин належить така причина, як необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Відповідно до абз. 2 ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Таким чином, зазначеними нормами врегульовано порядок та підстави отримання одноразової допомоги військовослужбовцем, а не визначено право відповідача утримувати суму виплаченої військовослужбовцю одноразової допомоги в разі, якщо відповідач вважає безпідставність такого нарахування.

Проведення після звільнення особи з військової служби будь-яких внутрішніх перевірок чи листування із Міністерством фінансів України, на що посилається у письмових поясненнях відповідач, не надає право здійснити на власний розсуд утримання суми із розміру компенсації за неотримане речове майно.

Колегія суддів зазначає, що в разі якщо відповідач вважає, що позивачка отримала незаконно чи безпідставно будь-які кошти, в т.ч. і суму одноразової допомоги при звільненні, та в разі спору щодо таких сум має право звернення до суду для захисту порушеного права у випадках, передбачених законодавством.

Отже, доказів виплати позивачці суми речового майна в повному обсязі відповідно до довідки №40 щодо вартості речового майна, що належить до видачі, матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем по справі жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій, які є предметом оскарження, надано не було.

Колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, враховуючи, що відповідачем здійснено нарахування суми компенсації за неотримане речова майно, але не виплачено в повному обсязі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивачки є визнання протиправними дій відповідача щодо виплати у не повному обсязі позивачці суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та стягнення з відповідача на користь позивачки недоотриману грошову компенсацію вартості неотриманого під час проходження військової служби речового майна у сумі 64316,90 грн. згідно довідки №40 5-ого прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, відсутні правові підстави, в розумінні ст.139 КАС України, для розподілу судових витрат. Доводів щодо незгоди з розміром судових витрат на професійну правничу допомогу апеляційна скарга не містить.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.01.2023 по справі № 480/6972/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош О.В. Присяжнюк