Справа № 199/4996/22(2-а/199/67/22)
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2023 року м. Дніпросправа № 199/4996/22(2-а/199/67/22)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Білак С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2022 року в адміністративній справі № 199/4996/22(2-а/199/67/22) за позовом ОСОБА_1 до Кам`янського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Поліцейського СРПП ВП №1 Кам`янського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області сержанта поліції Бондаренка Олександра Вікторовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кам`янського районного управління поліції Головного управління Національної поліції а Дніпропетровській області, Поліцейського СРПП ВП №1 Кам`янського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області сержанта поліції Бондаренка Олександра Вікторовича, в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову від 28.05.2022 року Серія БАБ № 031815 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2022 року позовну заяву повернуто позивачу на підставі п. 1 ч. 4ст. 169 КАС України.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та зобов`язати суд першої інстанції відкрити провадження у справі.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2022 року позовна заява була залишена без руху та позивачу було надано строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду: документу про сплату судового збору у розмірі 496,20 гривні; засвідчені належним чином та у належній якості копії Висновку ВП № 1 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, Постанови про накладення адміністративного стягнення Серії БАБ № 031815, Постанови про накладення адміністративного стягнення Серії ОБ № 018140, Рапорту слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту СВ КРУП ГУНП в Дніпропетровській області, листа від 14 червня 2022 року № П-2/0-з, заяви про ознайомлення з матеріалами справи від 21 липня 2022 року; відповідно до ст. 123 КАС України позивачу слід подати докази коли він дізнався та отримав спірну постанову, оскільки ознайомлення зі справою про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП не може підтверджувати факт ознайомлення зі спірною постановою складеною за ч. 2 ст. 122 КУпАП та її фактичне отримання.

18 серпня 2022 року від представника позивача, на виконання вказаної ухвали від 01 липня 2022 року про залишення позовної заяви без руху, на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків, до якої представник позивача додав документ на підтвердження сплати судового збору та належним чином посвідчені копії додатків до позову, щодо якості яких зазначає про неможливість її покращення, оскільки вони (копії) були виготовлені з фотокопій при ознайомленні з матеріалами справи № 209/789/22 у приміщенні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська, до якого представником позивача було направлено заяву про видачу довідки про дату такого ознайомлення.

Суд першої інстанції, розглянувши заяву представника позивача про усунення недоліків позовної заяви від 18 серпня 2022 року за долученими доказами, дійшов висновку, що представником позивача повторно надано копію оспорюваної постанови про накладення адміністративного стягнення неналежної якості, з якої неможливо встановити дату її прийняття. Крім того, направлення запиту не може вважатись належним усуненням недоліку позовної заяви, таким чином представником позивача не підтверджено інформацію щодо дати отримання спірної постанови, що, згідно з ч. 2 ст. 123 КАС України, є самостійною підставою для повернення позову.

Колегія суддів вважає такий висновок необґрунтованим, з огляду на наступне.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Вимогами ст. 5 КАС України встановлені відповідні способи захисту порушених прав при зверненні до суду. Проте, цей перелік не є вичерпним, оскільки частиною 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (ч. 4 ст. 9 КАС України).

Аналіз вказаних вище норм законодавства визначає, що особа, яка вважає, що порушені її права, свободи чи інтереси і яка у зв`язку з цим звертається за їх захистом до адміністративного суду, має зазначити в позовній заяві, який саме суб`єкт владних повноважень порушив її права чи інтереси, яким чином, якими діями (рішенням, бездіяльністю) відбулося втручання в її права, які саме права були порушені, чи належать вони позивачу, які обставини про це свідчать.

Проте, закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на правах особи, яка звертається з позовом, у який спосіб може бути відновлено порушене право.

Зміст та обсяг порушеного права та виклад обставин, якими воно підтверджується, в кожному конкретному випадку можуть різнитися, але поряд з цим принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові межі події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням позовної заяви прийнятною/неприйнятною.

Відповідно до пп. 4, 5 ч. 5 ст. 160 КАС України у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Частинами 1, 3 ст. 169 КАС України визначено, що суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу.

Позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк (п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України).

Судом встановлено, що на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивачем подано заяву про усунення недоліків, документ про сплату судового збору у розмірі 496,20 гривні; засвідчені належним чином копії документів запитуваних судом першої інстанції; подано докази щодо дати коли він дізнався та отримав спірну постанову, а також зазначено про неможливість покращення якості копій, оскільки вони були виготовлені з фотокопій при ознайомленні з матеріалами справи № 209/789/22 у приміщенні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська, до якого представником позивача було направлено заяву про видачу довідки про дату такого ознайомлення.

Отже, позивачем зазначено підстави неможливості виконання вимоги суду щодо якості копій, а також усунуто інші недоліки, на підставі яких позов було залишено без руху.

Натомість суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву на підставі п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України вказав про те, що позивачем лише частково було виконано вимоги ухвали про від 01.08.2022 року, а саме: представником позивача повторно надано копію оспорюваної постанови про накладення адміністративного стягнення неналежної якості, з якої неможливо встановити дату її прийняття. А також судом вказано, що направлення запиту не може вважатись належним усуненням недоліку позовної заяви, тобто представником позивача не підтверджено інформацію щодо дати отримання спірної постанови.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень ст. 79 КАС України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Отже, зазначеними нормами визначено обов`язок викласти обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, з зазначенням доказів, що їх підтверджують, зазначити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви та клопотання, та надати наявні в нього докази. У разі неможливості подання разом із позовною заявою доказів, позивач письмово повідомляє про це суд з зазначенням причин неможливості їх подання.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 77 КАС України докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

За правилами п. 5, п.7 ч. 2 ст. 180 КАС України у підготовчому засіданні суд: роз`яснює учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом, чи причини їх неподання; пропонує учасникам справи надати суду додаткові докази або пояснення; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових та електронних доказів за їх місцезнаходженням; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання; вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Відповідно до вимог вказаних вище норм, суд може запропонувати особам, які беруть участь у справі надати докази, звернувшись з відповідним клопотанням щодо цього, або витребувати такі докази з власної ініціативи.

При цьому, слід зазначити, що питання щодо витребування доказів суд може вирішити, як на стадії відкриття провадження у справі, так і під час підготовчого засідання шляхом зазначення про це або в ухвалі про відкриття провадження у справі, або в ухвалі про підготовку справи до розгляду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що чинним законодавством України передбачено подання саме наявних у позивача доказів. Ненадання позивачем доказів, які ним не може бути подано з об`єктивних причин не можуть бути підставою для залишення позовної заяви без руху чи поверненні позову.

Колегія суддів вважає необхідним наголосити, що в адміністративному судочинстві діє принцип офіційного з`ясування усіх обставин справи, отже викликані у суду питання він мав можливість з`ясувати у підготовчому засіданні.

Суд першої інстанції не позбавлений можливості витребувати необхідні для розгляду справи докази за власною ініціативою й після відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб

Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

У Кодексі адміністративного судочинства України конституційне право на звернення до суду конкретизоване в частині першій статті 5, згідно з якою кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці також наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати, як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Позиція ЄСПЛ засвідчує, що основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинно чинитися правових чи практичних перешкод для здійснення цього права. Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується викладене Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18 правова позиція, згідно до якої, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення адміністративного позову з формальних підстав унеможливлює доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто при розгляді справи адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Наявність чи відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу), питання щодо відповідності обраного позивачем способу його захисту, встановлюється при розгляді справи по суті.

Отже, встановлення факту наявності чи відсутності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, підлягає встановленню під час судового розгляду, а не на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем було виконано вимоги ухвали суду про залишення позову без руху, а тому у суду першої інстанції були відсутні процесуальні підстави для повернення позовної заяви.

Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Згідно з частиною 3 статті 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Враховуючи викладене вище, колегія судів дійшла висновку, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення допущено порушення норм процесуального права, що призвело до створення перешкоди у реалізації позивачем права на доступ до правосуддя, а тому оскаржувана ухвала про повернення позовної заяви підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 320, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2022 року в адміністративній справі № 199/4996/22(2-а/199/67/22) скасувати.

Справу № 199/4996/22(2-а/199/67/22) направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко