Справа № 140/5228/23
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2023-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/5228/23 пров. № А/857/8296/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Дмитрук В.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо нерозгляду та ненадання відповіді на рапорти від 12 грудня 2022 року та 03 березня 2023 року щодо його звільнення; зобов`язати розглянути по суті рапорти від 12 грудня 2022 року та від 03 березня 2023 року і прийняти рішення про його звільнення на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з наявністю батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Роз`яснено, що у випадку не усунення недоліків позовної заяви у встановлений судом строк позовна заява і додані до неї документи будуть повернуті позивачу без розгляду.

19 квітня 2023 року засобами поштового зв`язку на адресу Волинського окружного адміністративного суду надійшла заява про поновлення строків для подання адміністративного позову. У заяві зазначено, що на перший рапорт позивача від 12 грудня 2022 року командування військової частини НОМЕР_1 не відреагувало, у зв`язку з чим було подано повторний рапорт від 03 березня 2023 року, який фактично є досудовою вимогою. Вказано, що адміністративний позов подано 22 березня 2023 року, тобто з моменту подання рапорту від 03 березня 2023 року місячний термін не минув, тому вважає, що строк звернення до суду не пропущений. Також заява містить посилання на постанову Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, у якій суд касаційної інстанції зазначив, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, - повернуто позивачу.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суддя суду першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлена вимога про визнання протиправною бездіяльності щодо нерозгляду та ненадання відповіді на рапорт від 12 грудня 2022 року, відповідно, з врахуванням місячного терміну на розгляд звернень громадян, відлік місячного строку на звернення до суду із зазначеною вимогою почався з 13 січня 2023 року і завершився 13 лютого 2023 року. Подання позивачем повторного рапорту 03 березня 2023 року, тобто фактично вже з пропуском строку на звернення до суду, не є і не може бути розцінено судом як спроба досудового врегулювання спору та необхідність нового обчислення строку на звернення до суду, починаючи з 03 березня 2023 року. Оскільки з позовними вимогами позивач звернувся до суду поза межами строку, встановленого КАС України, заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду не містила поважних причин пропуску такого строку, суд першої інстанції вважав за необхідне повернути адміністративний позов.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що є діючим військовослужбовцем, проходив бойову підготовку для відправки в зону бойових дій, перебуває у м. Бахмуті Донецької області у складі своєї військової частини. Вказує, що регулярно відчував брак часу через зайнятість по службі та не міг належно відслідковувати граничний термін розгляду його рапортів. Звертає увагу на те, що у позові заявляв окремі позовні вимоги також щодо рапорту (повторного рапорту) від 03 березня 2023 року, за яким строк звернення до адміністративного суду не сплинув.

Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявнику) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , у якій з 11 березня 2022 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

12 грудня 2022 року позивач подав рапорт начальнику 1 прикордонної застави 1 відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування 7 прикордонного заону (військової частини НОМЕР_1 ) підполковнику ОСОБА_3 щодо звільнення в запас Збройних Сил України на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з наявністю батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

З огляду на відсутність відповіді та реагування командирів на вказаний рапорт, 03 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся із рапортом (досудовою вимогою), у якому повторно просив звільнити його в запас Збройних Сил України на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з наявністю батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суддя суду першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачеві, оскільки заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду не містила поважних причин пропуску такого строку.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком судді суду першої інстанції з наступних підстав.

Положеннями статей 160 та 161 Кодексу адміністративного судочинства Україним (далі КАС України) визначено форму та зміст позовної заяви, а також документи, що додаються до позовної заяви.

Відповідно до частин першої та другої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На підставі статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Позивач проходить військову службу в лавах Збройних сил України, що відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є публічною службою.

Частиною першою статті 121 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Проте, такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява №23436/03).

Колегія суддів зазначає, що при застосуванні процесуальних норм, які стосуються, зокрема, поновлення строку звернення до суду судам слід уникати надмірного формалізму, що може призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.

Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Згідно з пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Із матеріалів справи слідує, що 12 грудня 2022 року позивач подав рапорт начальнику 1 прикордонної застави 1 відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ) підполковнику ОСОБА_3 щодо звільнення в запас Збройних Сил України на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з наявністю батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

З огляду на відсутність відповіді та реагування командирів на вказаний рапорт, 03 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся із рапортом (досудовою вимогою), у якому повторно просив звільнити його в запас Збройних Сил України на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з наявністю батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

Матеріалами справи підтверджується, що 22 березня 2023 року ОСОБА_1 подано позовну заяву, в якій заявлено такі позовні вимоги: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду та ненадання відповіді на рапорти від 12 грудня 2022 року та 03 березня 2023 року щодо його звільнення; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорти від 12 грудня 2022 року та від 03 березня 2023 року і прийняти рішення про його звільнення на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з наявністю батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

Проаналізувавши наведене, колегія суддів зазначає, що позивачем в адміністративному позові заявлено дві окремі матеріально-правові вимоги: 1) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду та ненадання відповіді на рапорт від 12 грудня 2022 року щодо його звільнення; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт від 12 грудня 2022 року і прийняти рішення про його звільнення на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; 2) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду та ненадання відповіді на рапорт від 03 березня 2023 року щодо його звільнення; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт від 03 березня 2023 року і прийняти рішення про його звільнення на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Проте, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції вказані позовні вимоги не розмежував, передчасно повернувши позовну заяву.

Стосовно правомірності прийняття оскаржуваної ухвали про повернення позовної заяви в частині позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду та ненадання відповіді на рапорт позивача від 12 грудня 2022 року, колегія суддів зазначає наступне.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивачем заявлена вимога про визнання протиправною бездіяльності щодо нерозгляду та ненадання відповіді на рапорт від 12 грудня 2022 року, відповідно, з врахуванням місячного терміну на розгляд звернень громадян, відлік місячного строку на звернення до суду із зазначеною вимогою почався з 13 січня 2023 року і завершився 13 лютого 2023 року.

Із матеріалів справи слідує, що ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачем не подано заяву про поновлення процесуального строку звернення до суду.

19 квітня 2023 року засобами поштового зв`язку на адресу Волинського окружного адміністративного суду надійшла заява про поновлення строків для подання адміністративного позову. У заяві зазначено, що на перший рапорт позивача від 12 грудня 2022 року командування військової частини НОМЕР_1 не відреагувало, у зв`язку з чим було подано повторний рапорт від 03 березня 2023 року, який фактично є досудовою вимогою. У заяві позивач просив врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, у якій суд касаційної інстанції зазначив, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для поновлення строку на оскарження в кожній конкретній справі залежить від вказаних у заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування.

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви в в частині позовних вимог щодо рапорту від 12 грудня 2022 року передчасним, позаяк в контексті доводів позивача у заяві про поновлення строку подання позовної заяви, суд першої інстанції не надав їм належної оцінки, зокрема, не дослідив місце перебування та умови несення служби позивачем, який, як слідує з матеріалів справи, з 11 березня 2022 року проходить військову службу за призовом під час мобілізації, а в подальшому проходив бойову підготовку для відправки в зону бойових дій, перебуває у м. Бахмуті Донецької області у складі своєї військової частини.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, з посиланням на висновки Верховного Суду у постанові від 10 березня 2023 року у справі № 540/1285/22, зазначив, що питання поновлення строків у випадку їх пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, слід вирішувати в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.

Проте, як слідує зі змісту оскаржуваної ухвали, суддя суду першої інстанції, обмежившись визначенням критеріїв оцінки, конкретної оцінки доводам позивача не надав.

З огляду на викладене висновок суду першої інстанції про неповажність зазначених відповідачем причин пропуску строку на апеляційне оскарження не можна визнати обґрунтованим.

На переконання суду апеляційної інстанції, в ситуації, що склалася, суд першої інстанції задля забезпечення учаснику справи доступу до правосуддя повинен був урахувати особливий статус позивача та специфіку завдань, які наявні перед військовослужбовцями, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації.

Щодо правомірності прийняття оскаржуваної ухвали про повернення позовної заяви в частині позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду та ненадання відповіді на рапорт позивача від 03 березня 2023 року, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції інстанції в оскаржуваній ухвалі прийшов до висновку про те, що подання позивачем повторного рапорту 03 березня 2023 року, тобто фактично вже з пропуском строку на звернення до суду, не є і не може бути розцінено судом як спроба досудового врегулювання спору та необхідність нового обчислення строку на звернення до суду, починаючи з 03 березня 2023 року.

Проте, колегія суддів вважає такі висновки необгрунтованими, оскільки суд першої інстанції помилково не врахував, що рапорт позивача від 03 березня 2023 року є окремим актом волевиявлення особи, з бездіяльністю щодо нерозгляду якого не погодився позивач.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції зазначені позовні вимоги не розмежував, помилково вказавши про пропущення позивачем строків звернення до суду із позовною вимогою щодо рапорту від 03 березня 2023 року.

Позивачем у заяві про поновлення строків для подання адміністративного позову зазначено, що на його перший рапорт позивача від 12 грудня 2022 року командування військової частини НОМЕР_1 не відреагувало, у зв`язку з чим було подано повторний рапорт від 03 березня 2023 року, який фактично є досудовою вимогою. Вказано, що адміністративний позов подано 22 березня 2023 року, тобто з моменту подання рапорту від 03 березня 2023 року місячний термін не минув, тому вважає, що строк звернення до суду не пропущений.

Колегія суддів звертає увагу на те, що попри те, що позивач іменував рапорт від 03 березня 2023 року досудовою вимогою, за своєю суттю вказаний рапорт є окремим актом волевиявлення особи, відмінним від рапорту від 12 грудня 2022 року.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви є передчасним.

Також, в контексті цієї справи, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golderv. the United Kingdom, заява №4451/70, пункти 28-36) Європейським судом з прав людини було визначено, що право на доступ до суду є одним з аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. У цій справі Суд визнав право на доступ до суду як невід`ємний аспект гарантій, закріплених у статті 6, пославшись на принципи верховенства права та недопущення свавілля, покладені в основу більшості положень Конвенції. Разом з тим, право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним» (рішення у справі "Беллє проти Франції" (Bellet v. France), заява № 13343/87, пункт 36). Це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд (рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany ), [ВП] заява № 42527/98, пункт 45 та рішення у справі «"Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії», (Lupeni Greek Catholic Parish and others v. Romania), [ВП] заява № 76943/11, пункти 84, 86).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom, заява № 8225/78), пункт 96 рішення у справі «Кромбах проти Франції» (Krombach v. France, заява № 29731 /96).

У справі «Bellet v. France» (заява №23805/94, пункт 36) Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також, у рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and оthers v. Spain, заяви №№38366/97, 38688/97, 40777/98, 40843/98, 41015/98, 41400/98, 41446/98, 41484/98, 41487/98 and 41509/98, пункт 51) та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada. Cavanilles v. Spain, заява № 28090/95, пункт 45) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, передчасно повернув позовну заяву, внаслідок чого було обмежено право позивача на захист своїх інтересів.

Таким чином, оскаржувана ухвалу слід скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування такої ухвали із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, ст. 315, ст. 317, ст. 320, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Ухвалу судді Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року про повернення позовної заяви у справі № 140/5228/23 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. Я. Качмар
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 29 червня 2023 року.