Справа № 600/526/23-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 р. м. Чернівці Справа № 600/526/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маренича І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту про звільнення ОСОБА_1 з військової служби від 01.02.2023 р. та щодо не звільнення ОСОБА_1 за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який приходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який приходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, у зв`язку з наявністю висновку (постанови) ВКЛ про непридатність до військової служби.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач протиправно не розглянув його рапорт про звільнення з військової служби як військовослужбовця, який приходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, у зв`язку з наявністю висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби.

Позивач зазначає, що має достатньо підстав для звільнення з військової служби, оскільки після лікування за станом здоров`я не може продовжити виконання своїх обов`язків.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалу суду про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками було надіслано на адресу електронної пошти.

Однак, відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, жодної процесуальної активності у ході судового розгляду справи не проявляв.

Дослідивши письмові докази судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 .

27.07.2022 року ОСОБА_1 проходив медичний огляд військово-лікарської комісії, за результатами якого встановлено, що останній потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

12.09.2022 року ОСОБА_1 проходив медичний огляд військово-лікарської комісії, за результатами якого встановлено, що останній потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

17.10.2022 року ОСОБА_1 проходив медичний огляд військово-лікарської комісії за направленням командира Військової частини НОМЕР_1 , за результатами якого останнього визнано непридатним до військової служби з переоглядом через 6 місяців.

Зважаючи на те, що після пройденого лікування ОСОБА_1 за станом здоров`я не може продовжити виконання своїх обов`язків, він 01.02.2023 року звернувся до командування Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби, в якому виявив бажання не продовжувати військову службу та просив виключити його з списків особового складу.

Однак, жодної відповіді за результатами поданого рапорту відповідачем не приймалося, про що зазначено у позовній заяві.

В подальшому, ОСОБА_1 направляв рапорт про звільнення з військової служби від 01.02.2023 року до Чернівецького ОТЦК та СП та ІНФОРМАЦІЯ_1 для направлення до Військової частини НОМЕР_1 , однак жодної відповіді за результатами розгляду також не надходило.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача неодноразово звертався із адвокатськими запитами до Чернівецького ОТЦК та СП та Міністерства оборони України, в яких просив надати інформацію про результати розгляду відповідачем рапорту від 01.02.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та прийняте відповідне рішення, однак жодних відповідей за результатами поданих адвокатських запитів також не надходило, про що йдеться у позовній заяві.

За таких обставин, не погодившись із бездіяльністю відповідача стосовно не розгляду рапорту про звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 2232-XII).

Згідно приписів статті 1 Закону № 2232-XII Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною 1 та частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно з абзацом тринадцятим пункту 14.10 Розділу XIV Інструкції з організації виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 р. за № 438/16454, документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що для звільнення з військової служби військовослужбовець зобов`язаний подати рапорт, за результатами якого приймається рішення про його задоволення (видача наказу по особовому складу про звільнення військовослужбовця) або ж про відмову у задоволенні рапорту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що позивач звертався безпосередньо до командування Військової частини НОМЕР_1 із рапортом від 01.02.2023 року, в якому просив звільнити його з військової служби за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, однак жодних відповідей від відповідача за результатами поданого рапорту так і не надходило.

Крім цього, позивач також звертався із рапортом від 01.02.2023 року до Військової частини НОМЕР_1 через Чернівецький ОТЦК та СП та ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте жодних відповідей також не надходило.

Зважаючи на викладене, представник позивача звертався із адвокатськими запитами до Чернівецького ОТЦК та СП та Міністерства оборони України, в яких просив повідомити про результати розгляду рапорту Саїнчука О.В. про звільнення з військової служби, однак відповіді на адвокатські запити не надходили.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач не розглянув у встановленому порядку рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 01.02.2023 року, тобто не прийняв жодного рішення (не видав наказ по особовому складу про звільнення військовослужбовця або ж не прийняв рішення про відмову у задоволенні рапорту), що, в свою чергу, фактично підтверджує протиправну бездіяльність відповідача.

Суд звертає увагу, що в позовній заяві зазначено про те, що представник відповідача усно повідомив позивача про відсутність підстав для його звільнення з військової служби, однак наведене жодним чином не спростовує висновків суду стосовно протиправної бездіяльності відповідача.

Отже, суд зобов`язує Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 01.02.2023 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону 2232-XII.

При цьому, варто наголосити, що в ході судового розгляду справи відповідач процесуальної активності не проявляв, жодних заперечень (пояснень) відносно суті заявлених позовних вимог не надав.

Слід також зазначити, що в прохальній частині позовної заяви помилково зазначено саме підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону 2232-XII, на підставі якого наявні підстави для звільнення позивача з військової служби, оскільки згідно змісту позовної заяви та поданих доказів, позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби за станом здоров`я у зв`язку з наявністю висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби, що передбачено підпунктом «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону 2232-XII.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги у наведеній вище частині підлягають задоволенню.

Водночас, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, як військовослужбовця, який приходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, у зв`язку з наявністю висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби, оскільки рішення про звільнення або ж про відмову у звільненні з військової служби відноситься виключно до дискреційних повноважень Військової частини НОМЕР_1 , які суд не вправі перебирати на себе.

За таких обставин, зважаючи на не розгляд по суті рапорту позивача від 01.02.2023 року про звільнення з військової служби, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За змістом ч. 8 ст. 139 КАС України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи, за звернення до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Оскільки в ході судового розгляду встановлено, що спір виник внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, то суд присуджує на користь позивача судові витрати (судовий збір) в повному обсязі у сумі 1073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, незважаючи на те, що позов задоволено частково.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 01.02.2023 року про звільнення з військової служби.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 01.02.2023 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судові витрати (судовий збір) у сумі 1073,60 грн.

5. В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 Міністерства Оборони України ( АДРЕСА_2 , Код ЄДРПОУ 26632631)

Суддя І.В. Маренич