Справа № 440/9392/22
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 р. Справа № 440/9392/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Петрова Л.М.) від 01.12.2022 року по справі № 440/9392/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Начальника Головного управління Пенсійного фонду в Полтавській області Тараторіна Володимира Никандровича

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просила:

визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області як державного органу, який в незаконний спосіб провів обмежене нарахування і виплату позивачу допомоги до 5 травня за 2022 рік, як ветерану війни та особі з інвалідністю І групи внаслідок війни, через порушення законних інтересів позивача, що гарантовані частиною 5 статті 17 Конституції України та статтею 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з виплатою до 30 вересня 2022 року разової грошової допомоги до 05 травня розміром, який не відповідає Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-ХIV від 25.12.1998, через порушення Рішення КСУ від 22.05.2008 № 10-рп/2008, юридичних висновків та Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 № 3-р/2020, частини 2 статті 19, статті 151-2 Конституції України з одночасним ігноруванням правових висновків в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 (Справа № 440/2722/20, в пунктах 29-47) та порушенням, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права позивачки мирно володіти своїм майном, (висновок п. 66 в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021, справа № 440/2722/20, що призвело до завдання матеріальної шкоди, з урахуванням попередньо визначеної суми допомоги, розміром - чотирнадцять тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять гривень (19340-4421) = 14919 грн;

стягнути на відшкодування завданої матеріальної шкоди з ГУ ПФУ в Полтавській області на користь позивача грошові кошти у вигляді недоплаченої до 30 вересня 2022 року щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2022 рік на загальну суму 14919 грн, що пов`язано з діями, які базуються на скасованих нормах права, що визнані неконституційними, з урахуванням пояснень, наданих в позовній заяві (щодо завдання відповідачем матеріальної шкоди) згідно, наданого в позові розрахунку неповної виплати допомоги за 2022 рік на підставі статей 56, частини 3 статті 152 Конституції України;

визнати персональну, адміністративну з ознаками кримінальної відповідальність в умисних діях за неналежну організацію та контроль начальником Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області ОСОБА_2 проведення у державному органі в незаконний спосіб, ігноруючи чинний Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-ХIV від 25.12.1998, через спробу введення в оману позивача шляхом обмеження у наданні достовірної інформації, яка є у чинній нормі частини 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 23.10.1993, з урахуванням юридичних висновків та Рішення Конституційного суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008, Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020, а також правових висновків з цього спору, в пунктах 29-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021, справа № 440/2722/20 (Пз/9901/14/20) щодо чинного законодавства стосовно виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком, що призвело до протизаконного виконання функцій держави відповідачем-1, а тому і її дискредитації, як правової, порушуючи присягу державного службовця, визначеною статтею 36 Закону України "Про державну службу" з метою виведення з власності позивачки в незаконний спосіб значної частини державної допомоги до 05 травня за 2022 рік, що не відповідає гарантіям держави, встановленим частиною 5 статті 17 Конституції України та призвело до завдання як матеріальної шкоди розміром - чотирнадцять тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять гривень, так і моральної шкоди (з урахуванням пояснень наданих у позовній заяві (щодо відшкодування заподіяної моральної шкоди), що викликало у позивачки неминуче почуття обурення та розпачу, через дискредитацію держави Україна, як правової та сприяло і сприяє підриву довіри до держави;

стягнути на користь позивача грошові кошти з начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, як посадової особи ОСОБА_2 , як посадової особи, яка уповноважена на належне виконання функцій держави в територіальному органі пенсійного фонду, на відшкодування моральної шкоди розміром - 19340 грн, завданої внаслідок умисного порушення прав позивача, встановленого частиною 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 23.10.1993 в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-ХIV від 25.12.1998, через зловживанням службовим становищем з метою умисного порушення права позивачки встановленого законом, шляхом введення в оману позивача через обмеження у наданні достовірної інформації щодо чинної норми частини 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 23.10.1993 з посиланням на інформацію, встановлену частиною 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 23.10.1993 в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007, яка визнана неконституційною та не відповідає юридичним висновкам та Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 27.02.2020 № 3-р/2020, ч. 2 ст. 19 Конституції України та встановленому факту та висновкам відповідно до пунктів 27, 29-47 постанови від 13.01.2021 Великої палати Верховного Суду у справі № 440/2722/20 (Пз/9901/14/20), що з урахуванням наданих пояснень у позовній заяві, викликало у позивачки почуття обурення і розпачу, через дискредитацію держави України, як правової та сприяло підриву довіри до держави;

постановити окрему ухвалу відповідно до частин 1, 4, 9 статті 249 КАС України і направити відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення з 27.02.2020 причин та умов, що сприяють начальнику ГУ ПФУ в Полтавській області ОСОБА_2 , який особисто відповідає за роботу державного органу в Полтавській області, умисному порушенню чинної частини 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 23.10.1993 в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-ХIV від 25.12.1998 відповідно до якої позивач, як ветеран війни що належить до осіб з інвалідністю І групи внаслідок війни, має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком, з урахуванням вимог статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", що свідчить про умисне надмірне тривале зловживання керівником, вказаного вище державного органу, службовим становищем з метою порушення прав на частину власності позивачки, що містить ознаки кримінального правопорушення та злочину проти правосуддя за частиною 4 статті 382 Кримінального кодексу України (ч. 4 Умисне невиконання службовою особою рішення Конституційного Суду України та умисне недодержання нею висновку Конституційного Суду України), через умисне та тривале недодержання юридичних висновків та самих Рішень Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008 та від 27.02.2020 № 3-р/2020 під час прийняття рішень щодо донарахування та виплати грошової допомоги до 05 травня позивачки в повному обсязі, починаючи з 30.09.2022 і до теперішнього часу;

встановити судовий контроль за виконанням рішення суду відповідно до вимог статті 382 КАС України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2022 року по справі № 440/9392/22 клопотання позивача про постановлення окремої ухвали відповідно до статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України та направлення ухвали відповідним суб`єктам владних повноважень для реагування - залишено без задоволення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2022 року по справі № 440/9392/22 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2022 рік у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні клопотання про встановлення судового контролю - відмовити.

Позивач не погодилася з ухвалою суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2022 року по справі № 440/9392/22.

Позивач не погодилася з рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач також не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2022 року по справі № 440/9392/22 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2023 р. апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2022 року по справі № 440/9392/22 повернуто скаржнику.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу позивача не подав.

Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Полтавській області та отримує пенсію. Позивач має статус особи з інвалідністю внаслідок війни 1 групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

13.09.2022 позивач звернулася до відповідача-1 із скаргою, в якій просила забезпечити контроль правильного нарахування та виплати позивачу разової грошової допомоги до 05 травня за 2022 рік відповідно до норми Закону "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25 грудня 1998 року № 367-XIV.

Листом ГУ ПФУ в Полтавській області від 14.09.2022 № 10437-9140/К-02/8/1600/22 надано відповідь за підписом відповідача-1 на скаргу позивача та зазначено, що виплата разової грошової допомоги до 5 травня проведена у розмірах передбачених чинним законодавством в червні поточного року. Іншого чинним законодавством не передбачено. Крім того, зазначено, що висновки, викладені у рішенні Верховного Суду в рамках розгляду зразкової справи враховуються саме судами при розгляді типових справ.

Виплата позивачу як особі з інвалідністю внаслідок війни 1 групи щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік проведена Головним управлінням ПФУ в Полтавській області разом із пенсією у червні 2022 року на рахунок в банку в сумі 4421,00 грн.

Посилаючись на необхідність виплати такої допомоги у розмірі, кратному десяти мінімальним пенсіям за віком, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки разову грошову допомогу за 2022 рік виплачено позивачу у меншому розмірі, ніж передбачено частиною п`ятою статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", вимоги позивача про отримання такої допомоги у належному розмірі є обґрунтованими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про позовних вимог в частині стягнути на відшкодування завданої матеріальної шкоди з ГУ ПФУ в Полтавській області на користь позивача грошові кошти у вигляді недоплаченої до 30 вересня 2022 року щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2022 рік на загальну суму 14919 грн, що пов`язано з діями, які базуються на скасованих нормах права, що визнані неконституційними, з урахуванням пояснень, наданих в позовній заяві (щодо завдання відповідачем матеріальної шкоди) згідно, наданого в позові розрахунку неповної виплати допомоги за 2022 рік на підставі статей 56, частини 3 статті 152 Конституції України та вимог щодо визнання персональної, адміністративної з ознаками кримінальної відповідальність в умисних діях за неналежну організацію та контроль начальником Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області ОСОБА_2 проведення у державному органі в незаконний спосіб, ігноруючи чинний Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-ХIV від 25.12.1998, через спробу введення в оману позивача шляхом обмеження у наданні достовірної інформації, яка є у чинній нормі частини 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 23.10.1993, з урахуванням юридичних висновків та Рішення Конституційного суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008, Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 № 3-р/2020, а також правових висновків з цього спору, в пунктах 29-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021, справа № 440/2722/20 (Пз/9901/14/20) щодо чинного законодавства стосовно виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком, що призвело до протизаконного виконання функцій держави відповідачем-1, а тому і її дискредитації, як правової, порушуючи присягу державного службовця, визначеною статтею 36 Закону України "Про державну службу" з метою виведення з власності позивачки в незаконний спосіб значної частини державної допомоги до 05 травня за 2022 рік, що не відповідає гарантіям держави, встановленим частиною 5 статті 17 Конституції України та призвело до завдання як матеріальної шкоди розміром - чотирнадцять тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять гривень, так і моральної шкоди (з урахуванням пояснень наданих у позовній заяві (щодо відшкодування заподіяної моральної шкоди), що викликало у позивачки неминуче почуття обурення та розпачу, через дискредитацію держави Україна, як правової та сприяло і сприяє підриву довіри до держави, суд першої інстанції зазначив, що ним надано оцінку протиправній бездіяльності відповідача ГУ ПФУ в Полтавській області щодо не нарахування і не виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком за охоплений позовними вимогами період і, з метою відновлення прав позивача, судом з урахуванням рішення Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у зразковій справі № 440/2722/20 прийнято рішення зобов`язального характеру.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь позивача грошових коштів з начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, як посадової особи ОСОБА_2 , як посадової особи, яка уповноважена на належне виконання функцій держави в територіальному органі пенсійного фонду, на відшкодування моральної шкоди розміром - 19340 грн, завданої внаслідок умисного порушення прав позивача, встановленого частиною 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 23.10.1993 в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-ХIV від 25.12.1998, через зловживанням службовим становищем з метою умисного порушення права позивачки встановленого законом, шляхом введення в оману позивача через обмеження у наданні достовірної інформації щодо чинної норми частини 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 23.10.1993 з посиланням на інформацію, встановлену частиною 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-ХІІ від 23.10.1993 в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007, яка визнана неконституційною та не відповідає юридичним висновкам та Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 27.02.2020 № 3-р/2020, ч. 2 ст. 19 Конституції України та встановленому факту та висновкам відповідно до пунктів 27, 29-47 постанови від 13.01.2021 Великої палати Верховного Суду у справі № 440/2722/20 (Пз/9901/14/20), що з урахуванням наданих пояснень у позовній заяві, викликало у позивачки почуття обурення і розпачу, через дискредитацію держави України, як правової та сприяло підриву довіри до держави, суд першої інстанції зазначив, що оскільки матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Що стосується клопотання позивача про встановлення судового контролю, то судом першої інстанції не встановлено підстав для застосування зазначеної форми контролю за виконанням судового рішення, оскільки суд не вважає, що відповідачем після набрання рішенням суду законної сили не будуть добровільно вживатися заходи з метою виконання даного судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги позивача фактично не містять обґрунтувань щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядається, а оцінка рішенню суду надається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення на відшкодування завданої матеріальної шкоди з ГУ ПФУ в Полтавській області на користь позивача грошові кошти у вигляді недоплаченої до 30 вересня 2022 року щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2022 рік на загальну суму 14919 грн. та вимог про визнання персональної, адміністративної з ознаками кримінальної відповідальність в умисних діях за неналежну організацію та контроль начальником Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області ОСОБА_2 проведення у державному органі в незаконний спосіб, ігноруючи чинний Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 367-ХIV від 25.12.1998 р., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 5 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Аналогічні норми закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, де зокрема, ст. 13 визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників.

Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Таким чином, суд зазначає, що способи захисту права - це передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права і такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект, а тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зміст адміністративної юстиції ефективний судовий захист від порушень у публічно-правових відносинах.

Судовий захист публічно-правових прав, свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб визначений приписами КАС України, де зокрема, передбачено: право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом; право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження, тощо.

Отже, адміністративний суд, отримавши позовну заяву, повинен встановити наявність факту порушення права та застосувати конкретний спосіб захисту порушеного права, що залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Загальні способи звернення до адміністративного суду та захисту права у публічно-правових відносинах визначені ч. 1 ст. 5 та ч. 2 ст. 245 КАС України. Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, така особа має право звернутися до суду та просити про їхній захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Вирішуючи справу по суті, суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю.

А у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Крім того, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Обираючи між загальними способами захисту права (передбаченими законодавством) або спеціальними, адміністративним судам необхідно не допустити зловживання правом на захист та порушення прав відповідачів, багаторазове порушення справ за тими ж самими по суті, але формально відмінними вимогами, а також не ускладнити виконання рішень у справах.

Тобто, встановивши порушене право заявника, суд має захистити його право.

Наведене вище свідчить про те, що для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Тобто, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе. При цьому, колегія суддів зазначає, що покарання винної особи не входить до мети захисту права у публічно-правових відносинах, а тому не входить до складу способу захисту права.

Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи судом встановлено, що позивач звернулася до суду першої інстанції за захистом порушеного з боку суб`єкта владних повноважень права на отримання одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік, як ветерану війни та особі з інвалідністю І групи внаслідок війни, у розмірі, який визначений приписами Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а не у розмірі, який встановлений постановою Кабінету міністрів України.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що виходячи із визначених у частині четвертій статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру разової грошової допомоги до 05 травня у 2022 році слід застосовувати не Постанову № 540, а Закон № 3551-XII, який має вищу юридичну силу.

При цьому, суд зазначив, що обираючи спосіб захисту порушеного права позивача відповідно до рішення Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у зразковій справі № 440/2722/20, суд вважає за можливе визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2022 рік у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що у цій справі суд надав оцінку протиправній бездіяльності відповідача ГУ ПФУ в Полтавській області щодо не нарахування і не виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком за охоплений позовними вимогами період і, з метою відновлення прав позивача, судом з урахуванням рішення Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у зразковій справі № 440/2722/20 прийнято рішення зобов`язального характеру, яке у повній мірі сприяє ефективному захисту прав позивача та призводить до відновлення порушеного права на отримання грошової допомоги.

При цьому, як вказувалося вище, покарання винної особи не входить до мети захисту права у публічно-правових відносинах, а тому не входить до складу способу захисту права. В свою чергу, суд зазначає, що відповідальність для суб`єкта владних повноважень (його посадових осіб) може наступити лише у випадку умисного невиконання ним судового рішення, яке набрало законної сили, у порядку та у спосіб, що визнані цим рішенням.

У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла до висновку, що вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується рішення в частині вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі - 19340 грн, завданої внаслідок умисного порушення прав позивача, суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи вимоги в цій частині, позивач послалася на те, що з урахуванням наданих пояснень у позовній заяві, протиправні дії відповідача (щодо невиплати одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, що визначений чинним законодавством), викликало у позивачки почуття обурення і розпачу, через дискредитацію держави України, як правової та сприяло підриву довіри до держави.

Колегія суддів зазначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

По своїй суті, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Суд зазначає, що завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте, з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

При цьому гроші (розмір моральної шкоди) виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (такі висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду.

Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

В межах спірним правовідносин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріали цієї адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, а тому вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Що стосується клопотання про встановлення судового контролю у цій справі, колегія суддів зазначає, що за приписами ст. 382 КАС України покладення зобов`язання на суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду.

Враховуючи встановлені у справі обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для застосування зазначеної форми контролю за виконанням судового рішення, оскільки не вважав, що відповідачем після набрання рішенням суду законної сили не будуть добровільно вживатися заходи з метою виконання даного судового рішення.

Позивачем в доводах апеляційної скарги не наведено обґрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції в цій частині.

На підставі наведених вище обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог є обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції в цій частині не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 КАС України відсутні.

З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.12.2022 року по справі № 440/9392/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло О.В. Присяжнюк