Справа № 820/11117/15
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2023-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 р. Справа № 820/11117/15
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мінаєвої О.М.

суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О.

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 року, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 22.12.22 року у справі № 820/11117/15

за позовом приватного акціонерного товариства «Філіп Морісс Україна»

до Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, приватне акціонерне товариство «Філіп Морісс Україна», звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом, в якому просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення СДПІ № та № від 05.11.2015 р.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року, адміністративний позов задоволено. Скасовано податкові повідомлення рішення відповідача від 05.11.2015 № та № . Стягнуто на користь товариства сплачену суму судового збору у розмірі 122319,67 грн за рахунок бюджетних асигнувань СДПІ.

Постановою Верховного Суду від 10.09.2021 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2016 року скасовано, справу №820/11117/15 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2021 року замінено відповідача у справі №520/11117/15 з Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Харкові Міжрегіонального головного управління ДФС на його правонаступника Північне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 року у справі № 820/11117/15 адміністративний позов приватного акціонерного товариства "Філіп Морріс Україна" до Північного міжрегіонального управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків про скасування податкових повідомлень-рішень задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального Головного управління ДФС № від 05.11.2015 року, яким ПАТ "Філіп Морріс Україна" збільшено суму грошового зобов`язання податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів у розмірі 2865004,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 1432502,00 грн.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального Головного управління ДФС № від 05.11.2015 року, яким ПАТ "Філіп Морріс Україна" збільшено суму грошового зобов`язання податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 2571425,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 1285712,50 грн.

Відповідач, Північне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. ст. 72-76, ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, пп. 138.1.1, пп. 138.10.2, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, п.п. 198.2, 198.3, 198.5, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 року у справі № 820/11117/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що, оскільки відсутні докази отримання товарів та послуг від контрагентів позивача, які б були пов`язані з господарською діяльністю, то відсутні підстави для віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту. Зазначає, що у контрагентів позивача відсутні необхідні основні засоби та трудові ресурси для здійснення господарської діяльності. Відповідач вказує, що зі змісту наданих позивачем первинних документів неможливо встановити факт надання саме ТОВ «Моментум», ТОВ «Мейджик-евентс» та ТОВ «БТЛ-Про» позивачу послуг з проведення різноманітних заходів. Відповідач звертає увагу на те, що згідно з наданими власниками приміщень (в яких, за доводами позивача, ТОВ «Моментум» та ТОВ «Мейджик-евентс» організовували для позивача відповідні заходи) відповідями факт проведення у цих приміщеннях заходів за замовленням позивача не підтверджується. Зазначає, що у наданих позивачем на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій із ТОВ «БТЛ-Про» первинних документах не конкретизовано місця проведення заходів, та вказує про ненадання позивачем доказів на підтвердження фактичного транспортування придбаного позивачем у ТОВ «Нікасервіс» товару. Таким чином вважає, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення є правомірними та не підлягають скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою позов залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що посадовими особами відповідача проведено документальну планову перевірку приватного акціонерного товариства «Філіп Морісс Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2011 по 31.12.2013, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2011 по 31.12.2013, про що було складено акт № 106/28-09-42-01-03/00383231 від 27.04.2015.

Під час перевірки були встановлені порушення позивачем вимог:

- підпункту 135.4.1 пункту 135.4 статті 135, підпунктів 138.10.2, 138.10.3 пункту 138.10 статті 138, підпунктів 139.1.1, 139.1.13 пункту 139.1 статті 139, підпункту 140.1.2 пункту 140.1 статті 140, підпункту 153.2.3 пункту 153.2 статті 153 Податкового кодексу України, що призвело до заниження позивачем податку на прибуток на загальну суму 33996926,00 грн.;

- пунктів 198.2, 198.3, 198.5, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого платником занижено податок на додану вартість на загальну суму 18391702,00 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 18.05.2015: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів на загальну суму 46086645,50 грн; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 12064311,50 грн.

Не погодившись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач подав до Державної фіскальної служби України скаргу, за результатами розгляду якої рішенням Державної фіскальної служби України від 15.10.2015 № 21760/6/99-99-10-01-04-25 скаргу позивача задоволено частково, податкові повідомлення-рішення контролюючого органу від 18.05.2015 № та № частково скасовано та зменшено суми визначених ними грошових зобов`язань.

У подальшому, контролюючим органом прийнято податкові повідомлення - рішення від 05.11.2015 року:

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на загальну суму 4297506,00 грн., зокрема, за основним платежем - 2865004,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 1432502,00 грн.;

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 3857137,50 грн., зокрема, за основним платежем - 2571425,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 1285712,50 грн.

Позивач не погодився з податковими повідомленнями - рішеннями від 05.11.2015 року № та № , у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що господарські операції позивача з його контрагентами мали реальний характер, а тому вважає, що позивачем правильно сформовано дані податкового обліку по господарських відносинах з контрагентами, в зв`язку з чим податкові повідомлення-рішення від 05.11.2015 року № та № . підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, врегульовано Податковим кодексом України (далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

У відповідності до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 135.1 ст. 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Згідно з пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135 ПК України дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов`язань, та включає: дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу.

Пунктом 138.1 статті 138 ПК України визначено, що витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10-138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

У відповідності до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які мають відображати реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податків на формування податкового кредиту/витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту/витрат, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Необґрунтована ж податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення преференцій з боку держави.

Доводи контролюючого органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту/витрат.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податків необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податків в документах обліку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що кожна з вказаних вище обставин не може бути самостійним та беззаперечним свідченням (доказом) відсутності реального характеру господарських операцій, проте наявність таких обставин в сукупності, що має бути встановлено судом, може свідчити на користь висновку про неможливість фактичного проведення (вчинення) господарських операцій.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції, змісту робіт (послуг), що замовляються, доцільність залучення контрагента та можливість ним виконати замовлені роботи (послуги).

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до частини другої статті 71 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 71 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Колегія суддів встановила, що в періоді, що перевірявся, позивач мав господарські операції із ТОВ «Моментум», ТОВ «Мейджик-Евентс», ТОВ «БТЛ-ПРО», ТОВ «НікаСервіс», ТОВ «Нікіта Мобайл Україна».

Щодо господарських операцій між позивачем та ТОВ «Моментум», колегія суддів встановила, що 02.11.2011 р. між позивачем (замовник) та ТОВ «Моментум» (виконавець) укладено договір № PMU/11-192 від 02.11.2011, за умовами якого замовник замовляє та оплачує, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати послуги та виконувати роботи з організації спеціальних виставкових заходів замовника під час проведення розважальних програм, що можуть час від часу організовуватися виконавцем.

15 травня 2012 року та 21 серпня 2012 року між позивачем (замовник) та ТОВ «Моментум» (виконавець) укладено додаткові угоди № 4 та № 5 до договору № PMU/11-192 від 02.11.2011, якими, зокрема, визначені період та місця проведення заходів, а саме: м. Одеса, клуб «Ібіца» - 18 травня 2012 року; м. Київ, клуб «Данте Парк» - 26 травня 2012 року; м. Київ, клуб «Данте Парк» - 08 вересня 2012 року; м. Одеса, клуб «Ібіца» - 15 вересня 2012 року.

Крім того, між позивачем (замовник) та ТОВ «Моментум» (виконавець) укладено договір № 36/PMI/47734 від 25.10.2012, за умовами якого замовник замовляє та оплачує, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати послуги та виконувати роботи з організації комплексу інформаційних та інших заходів замовника з метою забезпечення прав повнолітніх споживачів тютюнових виробів, що виготовляються та імпортуються замовником, на отримання інформації про таку продукцію.

03 травня 2012 року та 26 червня 2013 року між позивачем (замовник) та ТОВ «Моментум» (виконавець) укладено додаткові угоди № 2/1 та № 8 до договору № 36/PMI/47734 від 25.10.2012, якими, зокрема, визначені період та місця проведення заходів, а саме: м. Одеса, клуб «Ібіца» - 17 травня 2013 року; м. Одеса, клуб «Ібіца» - 05 липня 2013 року, м. Київ, острів Труханів з 27 червня 2013 року по 30 червня 2013 року щоденно.

В підтвердження виконання договорів позивачем до податкового органу та до матеріалів справи надано копії актів здачі-прийняття робіт, переліків наданих робіт/послуг, податкових накладних, рахунків-фактур, платіжних доручень (т.2, а.с. 117 - 173). Приймання - передача послуг відбувалося на підставі актів здачі-прийняття робіт, з вказанням наданих послуг.

На виконання висновків Верховного суду, викладених у постанові від 04.06.2021, судом встановлено, що оплата за послуги здійснена позивачем на підставі рахунків-фактур в безготівковий спосіб в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями з відміткою банківської установи ПАТ «СІТІБАНК» (т.11, а.с. 79-81).

Окрім первинних документів на отримання послуг від ТОВ «Моментум», позивач також надав й інші внутрішні документи, які підтверджують отримання таких послуг від контрагента, зокрема копії презентацій, копії звітів з фотографіями проведення заходів, які були надані позивачеві після проведення заходів контрагентом.

Судом, на виконання висновків Верховного суду, викладених у постанові від 04.06.2021 встановлено, що позивач у 2012-2013 роках для отримання маркетингових послуг від ТОВ «Моментум» частково самостійно укладав договори у місцях проведення заходів для можливості у подальшому проведення в таких місцях розважальних програм з залученням ТОВ «Моментум», на підтвердження чого суду було надано копію договору з ТОВ «ВАТ ФЕР ФУД» - надання дозволу на проведення розважальних заходів у клубі «Данте Парк»; копію договору з ТОВ «Ультра» - надання дозволу на проведення розважальних заходів у клубі «Ібіца»; копію договору з ТОВ «Будда-бар Україна» - надання дозволу на проведення заходів у клубі «Будда Бар»; копію договору з ТОВ «НЖ Успех» - надання дозволу на проведення заходів у клубі «Серебро».

Для проведення розважальних програм з залученням ТОВ «Моментум», сам контрагент залучав третіх осіб, що також підтверджується наявними в матеріалах справи документами, а саме копіями договорів між ТОВ «Моментум» і ТОВ «Рекламні традиції» на проведення інформаційних заходів у клубах «Данте Парк», «Ібіца», «Будда Бар», «Серебро» та ресторані «Бернардации», а також в саду «Пале-Рояль»; копією договору між ТОВ «Моментум» та ТОВ «Клюква» на проведення заходів у клубі «Ібіца» та копіями актів прийому-передачі робіт до цих договорів та податковими накладними.

В підтвердження виконання договорів з третіми особами позивачем надано листи від ТОВ «Моментум» та від контрагентів, що забезпечували приміщення для проведення заходів, якими підтверджується факт надання послуг та наявності матеріальних ресурсів для надання таких послуг (зокрема, приміщення), а також залучення третіх осіб до надання послуг, а саме: ТОВ «Моментум» № 97 від 18.11.2015; ТОВ «Моментум» № 114 від 04.02.2016; ТОВ «Будда-Бар Україна» № 11-428 від 10.11.2015; ТОВ «НЖ УСПЄХ» № 12 від 10.11.2015.

Обґрунтовуючи правомірність винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, відповідач стверджує, що ТОВ «Моментум» не мало достатньої кількості трудових ресурсів на підтвердження чого надав до суду інформацію, з якої встановлено, що у 4 кв. 2012 року в ТОВ «Моментум» в штаті працювало 16 працівників, а в 4 кв. 2013 року в штаті обліковувалося 20 працівників, про, що свідчить фінансова звітність ТОВ «Моментум» за 2012-2013 роки (т.10, а.с. 115-118). На переконання суду, це є припущенням податкового органу, доказів на його підтвердження податковим органом суду не надано. Крім того законодавство України не встановлює конкретних вимог до кількості працівників, яке повинне мати підприємство для здійснення повної господарської діяльності.

Колегія суддів встановила, що контрагент ТОВ «Моментум» на момент розгляду справи у суді вже припинив свою діяльність. Отже, на виконання висновків Верховного суду викладених у постанові від 04.06.2021, судом першої інстанції встановлено наявність у контрагента ТОВ «Моментум» необхідних основних засобів та трудових ресурсів для здійснення господарської діяльності та наявність можливості виконання своїх зобов`язань за укладеними з позивачем договорами, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем докази підтверджують реальність надання зазначених вище послуг, а також можливість надання таких послуг ТОВ «Моментум».

Стосовно господарських операцій між позивачем та ТОВ «Мейджик-Евентс», колегія суддів встановила, що 28 березня 2011 року між позивачем (замовник) та ТОВ «Мейджик-Евентс» (виконавець) укладено договір № PMU/11-031 від 28.03.2011, за умовами якого замовник замовляє і оплачує, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати послуги та виконувати роботи з організації спеціальних виставкових заходів замовника з ціллю просування товару на ринок сигарет позивача TM «Marlboro» та TM «Сhesterfield». Зокрема, ТОВ «Мейджик-Евентс» надавало послуги у проведенні протягом 2012 року таких заходів: в клубі «Опера» (м. Дніпро), клубі «Crystal Hall» (м. Київ), клубі «Форсаж» (м. Київ), санаторії «Вікторія» (Донецька область, смт. Мелекіно), у МВЦ (Броварський проспект, 15, м. Київ), клубі «Капітан Морган» (м. Одеса), клубі «Бора- Бора» (м. Київ), на фестивалі «Казантип» (с. Поповка, АРК), клубі «Дрифт» (м. Одеса), клубі «Лортофіно» (м. Одеса), на фестивалі «Соляріс» (Закарпатська область Тячівський район, смт. Сюпотвино), на фестивалі «Лошадка» (м. Київ), на курорті Буковель (Івано-Франківська область), у клубі «Болеро» (м. Харків), клубі «Стерео-Плаза» (м. Київ), у експоцентрі «Радмир» (м. Харків), на Стичному шосе, 90 (м. Київ), у клубі «Вірус» (м. Донецьк).

Сторонами укладено ряд додаткових угод до зазначеного договору, в яких визначені, зокрема, період та місця проведення заходів. В підтвердження виконання договору позивачем до податкового органу та до матеріалів справи надано копії актів прийому - передачі наданих послуг, податкових накладних, рахунків - фактур, платіжних доручень (т. 2, а.с. 174 - 250). Приймання - передача послуг відбувалося на підставі актів здачі-прийняття робіт, з вказанням наданих послуг.

На виконання висновків Верховного суду, викладених у постанові від 04.06.2021, судом встановлено, що оплата за послуги здійснена позивачем на підставі рахунків-фактур в безготівковий спосіб в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями з відміткою банківської установи ПАТ «СІТІБАНК» (т. 11, а.с. 134-144). Окрім первинних документів на отримання послуг від ТОВ «Мейджик-Евентс», позивач також надав й інші внутрішні документи, які підтверджують отримання таких послуг від контрагента, зокрема копії презентацій, копії звітів, для прикладу, з фотографіями проведення заходів, які були надані позивачеві після проведення заходів контрагентом в клубі «Портофіно» 18.08.2012, м. Одеса та в клубі «Болеро» 06.04.2012, м. Харків, а також з фестивалю «Лошадка» та з вечірки "No more maybe", роздруківки фотографій з проведених заходів у 2012 році, а також СD-диски з відео та фотозвітами проведених заходів, на яких встановлено залучення повнолітніх курців до інтерактивів з метою просування товарів позивача в клубах. Також на підтвердження реальності господарських операцій позивачем надано листи від контрагентів, що забезпечували приміщення для проведення заходів, а саме лист від ФОП ОСОБА_1 № 2015/11/25-1, лист ТОВ «Клуб 34» №1 від 19.11.2015, лист ФОП ОСОБА_2 № 11/11 від 11.11.2015, лист ТОВ «Вірус Мьюзік» № 6 від 10.11.2015.

На виконання висновків Верховного суду викладених у постанові від 04.06.2021 встановлено, що в штаті співробітників ТОВ «Мейджик-Евентс» в 3 кв. 2012 року обліковувалось 10 працівників, що на переконання суду також є достатнім для надання послуг позивачу. Отже, вже наявні в матеріалах справи докази, а також додаткові докази, які надані позивачем у сукупності підтверджують реальність надання зазначених вище послуг, а також можливість надання таких послуг ТОВ «Мейджик-Евентс».

Посилання відповідача, на те, що згідно з наданими власниками приміщень (в яких, за доводами позивача, ТОВ «Моментум» та ТОВ «Мейджик-евентс» організовували для позивача відповідні заходи) відповідями факт проведення у цих приміщеннях заходів для позивача не підтверджується, колегія суддів не приймає, оскільки з матеріалів справи встановлено, що більшість зазначених юридичних осіб власників не вели господарську діяльність у сфері ресторанів (що підтверджується витягами з ЄДРПОУ), а отже, не займались діяльністю у клубах та ресторанах та не могли мати інформацію про наявні договори з позивачем, або його контрагентами (це, зокрема стосується наступних власників, як зазначав відповідач: ТОВ «Профіль», ТОВ «Ліга-Прогрес», ТОВ «Медінвест Ріелестейт», ТОВ «ТОР «Болеро», ПАТ трест «КИЇВМІСЬКБУД-1» імені М. П. Загороднього).

Згідно з пояснень позивача, встановлено, що власники приміщень лише здавали їх в оренду особам, які вели в таких приміщеннях господарську діяльність у сфері ресторанів тощо. З тими ж власниками, які займались господарською діяльністю у сфері ресторанів, у позивача буди наявні договори з можливістю проведення заходів, для яких залучались, серед іншого, й спірні контрагенти, що спростовує доводи відповідача у цій частині.

Колегія суддів встановила, що у 2012-2013 роках позивач для проведення розважальних заходів з метою просування на ринку своїх товарів залучав, серед іншого, такі компанії, як ТОВ «Моментум» та ТОВ «Мейджик-Евентс». Для проведення маркетингових заходів, позивач використовував різні способи залучення третіх осіб для організації маркетингових заходів. Одним з таких способів було самостійне залучення як маркетингових агентств, так і пошук закладів, де будуть надані маркетингові послуги.

Тобто, у агентств була відсутня необхідність самостійного укладення договору з закладами, адже дозвіл на проведення розважальних заходів третіми особами отримував сам позивач, на підтвердження чого позивачем надано до суду договори, укладені між позивачем та власниками закладів, де надавались маркетингові послуги ТОВ «Моментум». Отже, ці докази у сукупності з іншими, підтверджують позицію позивача щодо реальності отримання маркетингових послуг від ТОВ «Моментум» та ТОВ «Мейджик-Евентс».

Щодо господарських операцій між позивачем та ТОВ «БТЛ-Про», колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що 28 листопада 2011 року між позивачем (замовник) та ТОВ «БТЛ-Про» (виконавець) укладено договір № PMU/11-180 від 28.11.2011, за умовами якого замовник замовляє та оплачує, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати послуги та виконувати роботи з організації спеціальних виставкових заходів замовника під час проведення розважальних програм, які час від часу будуть організовуватися виконавцем. Додатковою угодою до цього договору визначено дати, місця проведення заходів, а також перелік (опис) і ціну послуг.

25.10.2012 року між позивачем (замовник) та ТОВ «БТЛ-Про» (виконавець) укладено договір про надання послуг б/н, за умовами якого замовник замовляє та оплачує, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати послуги та виконувати роботи з організації комплексу інформаційних та інших заходів замовника з метою забезпечення прав повнолітніх споживачів тютюнових виробів, що виготовляються чи імпортуються замовником на отримання інформації про цю продукцію. Зокрема, ТОВ «БТЛ-Про» надавало такі послуги під час проведення заходів: послуги дизайнера та адаптації ігор на iPad та тачпанель, віжуалу для використання на заходах, друк запрошень, футболок та забезпечення іншими матеріалами, реконструкція мудбордів, фото- та відеозйомки, відеопродакшн. В підтвердження виконання договору позивачем як до податкового органу, та до матеріалів справи надано копії актів здачі прийняття робіт, видаткових накладних, податкових накладних, рахунків-фактур, платіжних доручень, копії прибуткових ордерів (т. 3, а.с. 91 - 180, т. 4, а.с. 1 - 153). Приймання - передача послуг відбувалося на підставі актів здачі-прийняття робіт, з вказанням наданих послуг (т. 11, а.с. 151-152).

На виконання висновків Верховного суду викладених у постанові від 04.06.2021 судом першої інстанції встановлено, що оплата за послуги здійснена позивачем на підставі рахунків-фактур в безготівковий спосіб в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями з відміткою банківської установи ПАТ «СІТІБАНК» (т. 11, а.с. 153-154).

Згідно пояснень позивача встановлено, що контрагент ТОВ «БТЛ-Про», серед іншого, забезпечував проведення заходів в Буковелі, Закарпатська область, упродовж зимової пори року. Контрагент встановлював та облаштовував спеціальні приміщення, де споживачі товарів позивача могли зігрітись на схилах Карпатських гір, а одночасно взяти участь у розіграші, який проводився з метою розповсюдження інформації про продукцію повнолітнім курцям, в підтвердження чого додав, у якості прикладу, до суду фотографії та презентації пункту обігріву «M Zone», що встановлювався на той час на курорті Буковель. Колегія суддів зазначає, що відсутність конкретного адресу надання послуг та місця його постачання (вказано м. Буковель, що передбачає надання послуг на гірськолижному курорті Буковель серед Карпатських гір), не може ставити під сумнів надання послуг контрагентом, адже за практикою обладнані спеціальні приміщення знаходяться посеред гірськолижної траси або у підніжжя гір, що унеможливлює надання точної адреси таким тимчасовим приміщенням.

Колегія суддів зазначає, що сама лише наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарської операції та відмови у формуванні витрат (валових витрат) та податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 16.03.2020 у справі № 160/2636/19.

Таким чином, колегія суддів вважає, що надані позивачем докази підтверджують реальність надання зазначених вище послуг, а також можливість надання таких послуг ТОВ «БТЛ-Про».

Стосовно господарських операцій між позивачем та ТОВ «НікаСервіс», колегія суддів встановила, що 01.04.2013 р. між позивачем (замовник) та ТОВ «НікаСервіс» (виконавець) укладено договір №52579, за умовами якого виконавець надає замовнику комерційні послуги (по ремонту приміщення, виготовленню та встановленню жалюзі) на підставі замовлення, отриманого від замовника.

З матеріалів справи встановлено, що 01.10.2010 року між позивачем (покупець) та ТОВ «НікаСервіс» (продавець) укладено договір поставки №PMU/10-105, за умовами якого продавець зобов`язується поставляти покупцю товар, а покупець - приймати товар та оплатити його вартість. В підтвердження виконання договорів позивачем як до податкового органу, та до матеріалів справи надано копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), видаткових накладних, податкових накладних, рахунків - фактур, платіжних доручень (т. 3, а.с. 181-250). Приймання - передача товару відбувалося на підставі актів здачі-прийняття товарів, з повною інформацією про товар.

Оплата за товар здійснена позивачем на підставі рахунків-фактур в безготівковий спосіб в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями з відміткою банківської установи ПАТ «СІТІБАНК» (т. 11, а.с. 169-179, т. 12, а.с 92-99). Також в підтвердження реальності господарських операцій позивачем надано до суду листи від ТОВ «НікаСервіс», яким підтверджено постачання спірних товарів та послуг позивачу, а саме лист № 12/11-1 від 12.11.2015, № 02/12-1 від 02.12.2021 (т. 10, а.с 120-121). Наявність трудових та матеріальних ресурсів (у тому числі транспортних засобів) також підтверджується отриманим листом від 02.12.2021 від самого контрагента, де зокрема, підтверджується як наявність водіїв-експедиторів в компанії в період постачання спірних товарів позивачеві та інших співробітників, так і підтверджується придбання товарів, які поставлялись позивачу у низки інших контрагентів, наприклад таких як Корпорація «ПНЕВМОТЕК», ТОВ «ФІРМА РУБІНІС-М», ТОВ «УКРАЇНСКИЙ ПАПІР», ПП «УКРБРЕЗЕНТ», ТОВ «БОККО», ТОВ «ЛІТПОЛ-УКРАЇНА», ТОВ «Торгівельна компанія «МЕТІЗ», ТОВ «ЕПІЦЕНТР К», ТОВ «ЛОКЄР» та інші.

Отже, наявні в матеріалах справи докази у сукупності підтверджують реальність надання зазначених вище послуг, а також можливість надання таких послуг ТОВ «Нікасервіс».

Щодо господарських операцій між позивачем та ТОВ «Нікіта Мобайл Україна», колегія суддів встановила, що 30.03.2011 року між ПАТ «Філіп Морріс Україна» (організатор) та ТОВ «Нікіта Мобайл Україна» (провайдер) укладено договір № PMU/11-027 від 30.03.2011 р. про надання технічних послуг, за умовами якого організатор поручає, а провайдер бере на себе зобов`язання надати технічні послуги з супроводу програми організатора, описання та вартість яких сторони погоджують в додатках до цього договору, а організатор приймає на себе зобов`язання прийняти та оплатити належним чином надані послуги у повному обсязі в порядку та в строки, встановлені цим договором і додатками до нього. 29.04.2011 та 01.09.2011 сторонами укладено додаткові угоди до договору № PMU/11-027 від 30.03.2011.

Зокрема, ТОВ «Нікіта Мобайл Україна» надавав послуги по розробці короткого номеру, що підтримувався надалі такими операторами, як «Life», «Київстар», «МТС». Такий номер розроблявся для просування наступних сигарет позивача: «Bond Street», «Marlboro», «Chesterfield», «L&M». Після придбання сигарет, покупці отримувати такий номер за яким вони потім могли отримати призи у вигляді поповнення мобільних рахунків.

На підтвердження фактичного виконання умов зазначеного договору позивач надав копії актів надання послуг, податкових накладних, рахунків на оплату по замовленню, платіжних доручень (т. 2, а.c. 83-116).

Оплата здійснена позивачем на підставі рахунків-фактур в безготівковий спосіб в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями з відміткою банківської установи ПАТ «СІТІБАНК» (т. 11, а.с. 181-183).

Колегія суддів встановила, що на момент розгляду справи контрагент ТОВ «Нікіта Мобайл Україна» припинив свою діяльність. Між тим, колишній співробітник контрагента ОСОБА_3 , який обіймав посаду головного інженера, підтвердив у своїх нотаріально завірених поясненнях реальність надання послуг та відсутність необхідності залучення значних трудових ресурсів для надання послуг з технічної підтримки, яка фактично надавалась віддалено за допомогою технологічних рішень. Також, позивачем додатково надано до суду засвідчену копію акта № 0000023 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.04.2013 для додаткового підтвердження надання послуг позивачу від ТОВ «Нікіта Мобайл Україна». Таким чином колегія суддів вважає, що матеріали справи підтверджують реальність надання зазначених вище послуг, а також можливість надання таких послуг ТОВ «Нікіта Мобайл Україна».

Відповідно до приписів 1 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, факт здійснення господарських операцій повинен підтверджуватися первинними документами (накладними, видатковими накладними, актами, тощо), які містять відомості про такі господарські операції та повинні відповідати вимогам частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність".

При цьому, за приписами частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність" неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Колегія суддів вважає, що господарські операції позивача з його контрагентами мали реальний характер, призвели до зміни майнового стану учасників господарських відносин, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами. Всі зазначені вище документи підтверджують і розкривають суть, внутрішню сторону господарських операцій з отримання товару.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем з контрагентами ТОВ «Моментум», ТОВ «Мейджик-евентс» та ТОВ «БТЛ-Про», ТОВ «Нікіта Мобайл Україна», ТОВ «Нікасервіс» належним чином оформлені договірні відносини та на виконання вимог податкового законодавства оформлені первинні документи, документи бухгалтерського обліку, які відповідають вимогам чинного законодавства України.

Контролюючим органом, у свою чергу, не надано належних доказів та не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не подано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, недостовірні або суперечливі.

Таким чином, на підставі наведених доказів, оцінка яким надана з дотриманням положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що господарські операції між позивачем та його контрагентами фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими та іншими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняють реальні зміни майнового стану підприємства, що підтверджує наявність руху його активів.

Довід апеляційної скарги, що контрагенти позивача ТОВ «БТЛ-Про» та ТОВ «Нікіта Мобайл Україна» не подавали звітність, а отже в них були відсутні трудові ресурси, колегія суддів не приймає, оскільки позивачем було зазначено, що контрагенти позивача залучали третіх осіб на підставі цивільно-правових договорів, або ж аутсорсингу та аутстафінгу.

Крім, того колегія суддів зазначає, що законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливі порушення законодавства іншими юридичними особами, на господарюючих суб`єктів не покладається обов`язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції. Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків.

Колегія суддів зазначає, що ймовірні порушення, на думку відповідача, порядку здійснення господарської діяльності контрагентами позивача не впливають на результати діяльності позивача і не можуть бути підставою для притягнення позивача до відповідальності.

Колегія суддів враховує, що постановами Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2020 року (справи № 813/7081/14, № 814/120/15), від 3 жовтня 2019 року (справа № 813/4079/15), від 10 вересня 2019 року (справа №814/2412/17) визнано, що наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами.

При цьому норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок з огляду на те, що законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Тому позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентом своїх зобов`язань, адже поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальником правил оподаткування. Отже, чинне законодавство не зобов`язує платника податків перевіряти безпосередніх контрагентів або третіх осіб у відносинах з контрагентами на предмет виконання ними вимог податкового законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 25 лютого 2021 року у справі № 640/3515/19, від 09.03.2021 року у справі № 826/7270/18 та відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України враховується судом при вирішенні даної справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють серед іншого, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 05.11.2015 року № та № , відповідач діяв необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи та всупереч вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 року у справі № 820/11117/15 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 року у справі № 820/11117/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді В.А. Калиновський З.О. Кононенко
Постанова складена в повному обсязі 29.06.23 р.