Справа № 522/11203/22
Суддя: Косіцина В. В.
Дата ухвалення: 2023-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/112/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Косіциної В.В.,

розглянувши у письмовому проваджені справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

26 серпня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій він просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС в Одеській облсті № 201 від 26.04.2022 року про примусове повернення в країну походження громадянина РФ ОСОБА_1 . Одночасно з цим, позивач просив поновити йому строк на звернення до суду з вказаним позовом.

За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В.

Ухвалою суду від 1 вересня 2022 року було поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду з позовною заявою Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та скасування рішення та відкрито провадження у вказаній справі.

В судове засідання 21 червня 2023 року учасники не з`явились. Ід представника позивача наявна заява про розгляд за відсутності. Представник відповідача повідомлений про дату , час та місце.

Згідно ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд вважає за можливо розглянути справу у письмовому проваджені.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступне.

Судом було встановлено, що 26 квітня 2022 року працівниками ГУ ДМС в Одеській області за адресою: вул. Преображенська, 64, м. Одеса виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прибув на територію України 26.08.2019 року легально, за паспортним документом громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон на його ім`я серії НОМЕР_1 терміном дії 06.09.2018 06.09.2023 року. В результаті проведеної перевірки встановлено, що позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_2 терміном дії 28.09.2019 23.09.2020 та під час перебування на території України тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 , постійного місця проживання та законного джерела існування не має.

В результаті проведеної перевірки було встановлено, що громадянин РФ ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив правила перебування іноземців в Україні - ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, документи які б надавали право знаходитись на території України в позивача - відсутні.

26 квітня 2022 року порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що полягає в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, стосовно громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 007992 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 26.04.2022 року ПН МОД № 008058 притягнуто до адміністративної відповідальності у розмірі 1700 грн., 00 коп.

26 квітня 2022 року Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області було прийнято рішення № 201 про примусове повернення в країну походження, стосовно громадянина стосовно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким вирішено:

примусово повернути в країну походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його покинути територію України у термін до 24 травня 2022 року;

повідомити громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про примусове повернення іноземця в країну походження та роз`яснити порядок оскарження даного рішення в судовому порядку.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, підставою його прийняття слугувало незаконне перебування позивача на території України, оскільки до органів ДМС з метою продовження строку перебування він не звертався, законних підстав для оформлення такої процедури немає, постійного місця проживання та законного джерела існування немає. Таким чином, відповідно до діючого законодавства особа підпадає під категорію незаконних (нелегальних) мігрантів, визначених п.14 ст.1 Закону України №3773-VI, а саме нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Вважаючи рішення № 201 про примусове повернення громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винесене Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області 26.04.2022 року таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі-Закон № 3773-VI).

Згідно з ч.3 статті 3 цього Закону іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частина 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

За правилами ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання . Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Частиною 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Суд звертає увагу, що при винесенні рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, відповідач посилався на ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якого іноземець може бути повернутий до країни походження, якщо його дії порушують законодавство про правовий статус іноземців або суперечать інтересам держави.

Відповідно п.14 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України

Суд зазначає, що сторони визнають той факт, що позивач, перебуваючи на території України, проживав без документів, які дають право на перебування на території Україні, що є порушенням законодавства про правовий статус іноземця. Тобто підстави для винесення спірного рішення є законними. Відповідно втручання у право позивача на повагу до сімейного життя було здійснено згідно з законом у значенні ч.2 статті 8 Конвенції.

При цьому,представник позивача надав суду клопотання про доручення доказів, разом із яким було долучено копію Довідки позивача про звернення за захистом в Україні № 013066 від 29.08.2022 року, однак станом на винесення оскаржуваного рішення жодних документів, які би надавали право позивачеві перебувати на території України на законних підставах, у останнього не було.

Суд звертає увагу на те, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України та ухиляється від її залишення.

Водночас, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (Обставини заборони щодо примусового повернення чи примусового видворення або видачі чи передачі іноземця та особи без громадянства). Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд зазначає, що оскаржуване рішення міграційного органу не передбачає обов`язкового повернення позивача до Російської Федерації та надає позивачу право самостійно виїхати з України у будь-яку третю країну.

З аналізу положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд зазначає, що законодавець, встановлюючи порядок в`їзду та виїзду іноземців з України переслідує мету щодо забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України. Таким чином, відповідач має право приймати рішення про примусове повернення іноземця в країну походження, якщо останній перебуває на території України без законних на те підстав. Проте його рішення з даного питання, оскільки воно може порушити право, захищене ч.1 ст.8 Конвенції, повинно бути виправданим, відповідати законній меті. Тобто відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен довести, що примусове повернення позивача в країну походження було здійснено з метою запобігання посяганням на охорону громадянського порядку, здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України.

Отже завдання суду полягає в тому, аби встановити, чи був витриманий необхідний баланс між зазначеними суспільними інтересами, зокрема, правом позивача на повагу до її сімейного життя, з однієї сторони, та запобіганням посягання на охорону громадяського порядку, здоров`я, захисту прав і інтересів громадян України, з другої.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що рішення про примусове повернення громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винесене Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області 26.04.2022 року є обґрунтованим, пропорційним, а відтак правомірним та таким, що не підлягає скасування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів позивача висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та скасування рішення залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текс рішення складено та підписано 30 червня 2023 року.

Суддя В.В. Косіцина