Справа № 140/8266/23
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2023-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2023 року ЛуцькСправа № 140/8266/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Лозовського О.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій на стадії виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №140/1413/20 щодо не врахування щомісячної додаткової винагороди при обрахунку середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 ; зобов`язання нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення, включивши до його обрахунку щомісячну додаткову винагороду, з урахуванням раніше сплачених коштів на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №140/1413/20; визнання протиправними дії на стадії виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №140/1413/20 щодо утримання із середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 податку на прибуток з доходів фізичних осіб; зобов`язання нарахувати та виплатити рівноцінну та повну компенсацію податку на прибуток з доходів фізичних осіб утриманого із суми середнього розміру грошового забезпечення, нарахованого на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №140/1413/20.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в процесі виконання рішення суду від 27.04.2020 в справі №140/1413/20 відповідачем порушені права та законні інтереси позивача, які полягають у тому, що при обрахунку та виплаті середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні не була включена щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби, затвердженої наказом МВС від 02.02.2016 №73, а також не була застосована компенсація нарахованої суми податку з доходу фізичних осіб. Зазначає, що підстави вважати таку додаткову винагороду разовим платежем відсутні, оскільки позивачу останні 12 місяців перед звільненням вона нараховувалась і виплачувалась.

Також вказує на те, що відповідно до вимог пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходи фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 , разом із нарахуванням середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні повинна була бути нарахована і компенсація податку з доходів фізичних осіб, утриманого з даної грошової суми, оскільки виплата грошового забезпечення пов`язана з виконанням обов`язків несення військової служби і компенсація повинна здійснюватись незалежно від того чи виплати проведені під час проходження військової служби чи після неї.

За таких обставин просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву від 13.05.2023 №14/3911-23-Вих відповідач позовні вимоги не визнав у зв`язку з їх безпідставністю.

Зокрема, зазначає, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №140/1413/30 виконане в повному обсязі. Розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду здійснювався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», до розрахунку середнього заробітку увійшли всі діючі (що мають постійний характер) види грошового забезпечення.

Також вказує на те, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду не входить до структури заробітної плати і не є іншою виплатою, яка передбачена законодавством про працю, тому податок на доходи фізичних осіб, утриманий із суми середнього заробітку, компенсації не підлягає.

Водночас зазначає, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням рішення суду, проте, порядок виконання рішення суду визначається Законом України «Про виконавче провадження», судове рішення виконується безпосередньо і його виконання не вимагає ухвалення будь-яких інших додаткових судових рішень.

З огляду на наведені доводи, просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

05.06.2023 до суду подані письмові пояснення представника позивача, в яких він вважає безпідставною позицію відповідача про відсутність у позивача права на оскарження суми виплати на виконання рішення суду від 27.04.2020, оскільки новий спір між сторонами виник у зв`язку з недотриманням відповідачем ПКМУ від 08.02.1995 №100 під час його виконання, просить позов задовольнити.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №140/1413/20 визнано протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 28.08.2019; зобов`язано Луцький прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 28.08.2019, з врахуванням виплачених сум; визнано протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення ОСОБА_1 28.08.2019 остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 29.08.2019 по листопад 2019 року, тобто по день проведення фактичного розрахунку та в частині невиплати індексації грошового забезпечення за період з 29.08.2019 по 27.04.2020.

30.11.2020 позивач звернувся до відділу ДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою про примусове виконання вказаного рішення суду.

Представник позивача звернувся до Шостого прикордонного Волинського загону із адвокатським запитом від 27.02.2023 №722, в якому просив повідомити чи включена до середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, який було нараховано та виплачено ОСОБА_1 , щомісячна додаткова грошова винагорода, чи проведена при обрахунку даного середнього розміру грошового забезпечення компенсація нарахованої суми податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходи фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

У відповідь на вказаний адвокатський запит відповідач листом від 11.03.2023 №11/1793-23-Вх-14 повідомив представника позивача про те, що щомісячна додаткова грошова винагорода не включалась до розрахунку середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні, а також про те, що оскільки на момент виплати середнього розміру грошового забезпечення позивач був звільнений з військової служби, то компенсація податку з доходів фізичних осіб на цю виплату не нараховувалась.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач через свого представника адвоката Олексія Балтака звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон України № 2011-XII).

Частиною першою статті 9 Закону України № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами другою, третьою статті 9 Закону України № 2011-XII установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Розрахунок середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати належних при звільненні сум здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до пункту 3 вказаної постанови при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Із змісту підпункту «б» пункту 4 цієї постанови слідує, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану

відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо.

Таким чином, при розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) враховуються всі складові нарахованої заробітної плати (грошового забезпечення), у тому числі щомісячні додаткові види грошового забезпечення які мали постійний характер виплати.

Як слідує із змісту позову, обґрунтовуючи протиправність дій відповідача щодо неврахування щомісячної додаткової винагороди при обрахунку середнього розміру грошового забезпечення, представник позивача, вказав, що останні 12 місяців перед звільненням нараховувалась і виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода, що передбачена Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби, затвердженої наказом МВС від 02.02.2016 №73, зареєстрованого в міністерстві юстиції України 11.02.2016 за №217/28347.

Таким чином, спір у даній справі виник у зв`язку з не врахуванням при обрахунку середнього розміру забезпечення, виплаченого на виконання рішення суду, саме вказаного виду додаткової грошової винагороди.

Проте, представник позивача на підтвердження своїх доводів не надав суду доказів того, що такий вид додаткової грошової винагороди виплачувався позивачу протягом 12 останніх місяців перед звільненням.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд наголошує на тому, що в силу вимог частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У контексті зазначених положень КАС України, суд звертає увагу позивача на те, що закріплені у частині другій статті 77 КАС України норми права щодо обов`язку суб`єкта владних повноважень доведення правомірності його дій не звільняє позивача від обов`язку доведення заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що вказаний наказ Міністерства внутрішніх справ від 02.02.2016 №73 втратив чинність на підставі наказу МВС від 25.09.2018 №789, який застосовується з 01.03.2018.

Із змісту рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №140/1413/20 слідує, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби і виключений із усіх видів грошового забезпечення 28.08.2019.

Таким чином, щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби, затвердженої наказом МВС від 02.02.2016 №73, не могла бути виплачена позивачу протягом 12 останніх місяців перед звільненням у зв`язку з втратою чинності наказу МВС.

З огляду на наведене, доводи представника позивача не знайшли підтвердження в ході судового розгляду даної справи, а, відтак, заявлені позовні вимоги в цій частині суд вважає безпідставникми та не підтвердженими належними доказами .

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Такі ж вимоги передбачені статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (частина друга статті 372 КАС України).

У Рішенні від 26.06.2013 Конституційний Суд України взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України, заява № 60750/00, від 20.07.2004, вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

За приписами частини першої статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом (частина четверта статті 372 КАС України).

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №140/1413/20 було виконане відповідачем в порядку примусового виконання, що не заперечується сторонами в справі.

Даний адміністративно-правовий спір виник у зв`язку з не врахуванням при обрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) щомісячної додаткової винагороди на виконання вказаного рішення суду.

Однак, суд звертає увагу на ту обставину, що питання включення даного виду щомісячної додаткової грошової винагороди до середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати належних позивачу при звільненні сум не було предметом розгляду адміністративної справи №140/1413/20.

За таких обставин суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача на стадії виконання рішення суду у справі №140/1413/20 при обрахунку середнього розміру грошового забезпечення та відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій щодо не врахування щомісячної додаткової винагороди при обрахунку середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 та взаємопов`язаної вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення, включивши до його обрахунку щомісячну додаткову винагороду, з урахуванням раніше сплачених коштів на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №140/1413/20.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій на стадії виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №140/1413/20 щодо утримання із середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 податку на прибуток з доходів фізичних осіб суд зазначає наступне.

Згідно з пунктами 2 - 5 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Отже, Порядком виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу передбачено виплату грошової компенсації лише при виплаті грошового забезпечення, з якого утримуються відповідні податки.

Оскільки середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не входить до складу грошового забезпечення, а є фактично мірою відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, суд приходить до висновку, що відповідач вчиняючи дії щодо утримання із середнього розміру заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати належних позивачу сум при звільненні податку на прибуток з доходів фізичних осіб діяв правомірно.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що питання нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації податку на прибуток з доходів фізичних осіб, утриманого із сум середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати належних позивачу при звільненні сум не було предметом розгляду адміністративної справи №140/1413/20.

З огляду на навелене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій на стадії виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №140/1413/20 щодо утримання із середнього розміру заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати належних позивачу сум при звільненні податку на прибуток з доходів фізичних осіб та взаємопов`язаної вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити рівноцінну та повну компенсацію податку на прибуток з доходів фізичних осіб, утриманого із суми середнього розміру грошового забезпечення, нарахованого на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 у справі №140/1413/20.

За вказаних обставин, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, тому позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 Волинського загону Державної прикордонної служби України (43006, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Стрілецька, 6, ідентифікаційний код юридичної особи 14321661) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський