Справа № 420/8643/23
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2023-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8643/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до НОМЕР_1 прикордонного загону (надалі відповідач) за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення від 07.04.2023 року, прийняте інспектором ПК віпс (тип А) «Старокозачьє» 25- прикордонного загону, старшим сержантом ОСОБА_3 , яким відмовлено в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-пічного віку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07.04.2023 року з неповнолітньою донькою ОСОБА_2 прибули на пункт пропуску через державний кордон України «Старокозачьє» НОМЕР_1 прикордонного загону для перетину державного кордону України з метою відвідання родичів, які проживають у республіці Молдова. Однак, інспектором ПК віпс (тип А) «Старокозачьє» 25- прикордонного загону, старшим сержантом ОСОБА_3 було відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України, про що було видано рішення №913 від 07.04.2023 на ім`я позивача та рішення №914 від 07.04.2023 р. на ім`я ОСОБА_2 .

Позивач зазначає що відповідно до п.п. 2-6 зазначених Правил у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у п.п. 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно із абз. 5 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Приморським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Одеси встановлено, що я самостійно виховую дитину віком до 18 років, у зв`язку з чим у Тимчасовому посвідчення війсковозобов`язаного серії НОМЕР_2 від 20.03.2023 року, зроблено особливу відмітку про те що я не підлягаю призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.5 ч.1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а отже виходячи із аналізу вищевикладених норм законодавства, я маю право на перетин державного кордону України супроводжуючи свою неповнолітню дочку, натомість відповідач не вказав, з посиланням на норми чинного законодавства, які документи, окрім поданих, я повинен був подати при перетині державного кордону України, та не зазначив причин відмови.

Позивач вважає рішення протиправним та таким, що належить до скасування, що стало підставою звернення до суду з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 24.04.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано час для усунення недоліків шляхом надання до суду: уточнену позовну заяву.

До канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 24.04.2023 року.

Ухвалою від 03.05.2023 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/8643/23, ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.

До канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та відповідно не підтверджують наявність у позивача статусу «одинокий батько». Нотаріально посвідчена заява колишньої дружини, на підставі якої складено лист органу місцевого самоврядування, який носить роз`яснювальний характер, а не правовстановлюючий характер не підтверджують статус позивача як одинокого батька. Даний перелік документів для перетинання державного кордону на виїзд особам призовного віку (18-60) недостатній, а саме відсутній підтверджуючий документ, що громадянин позивач самостійно виховує дитину віком до 18 років.

До канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що відповідачем не вказано якою нормою, якого Закону України, або підзаконного нормативного акту, встановлений зазначений перелік, тоді як ані в ст.23 Закону Україну «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а ні в п.26 Правил перетинання державного кордону громадянам України, зазначені в переліку документи не значяться, та в оскаржуваному рішенні не наведені.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_2 07.04.2023 року прибули на пункт пропуску через державний кордон України «Старокозачьє» НОМЕР_1 прикордонного загону, для перетину державного кордону України з метою відвідання родичів, які проживають у республіці Молдова.

Позивачем для перетину кордону інспектору ПК віпс (тип А) «Старокозачьє» 25- прикордонного загону, старшому сержанту ОСОБА_3 були надані: паспорт громадянина для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_4 , паспорт громадянина для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_5 , свідоцтво серії НОМЕР_5 від 04.10.2007 р. про народження ОСОБА_5 , тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_2 від 20.03.2023 р., виданого на ім`я ОСОБА_1 Приморським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Одеси з особливою відміткою «не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 17.09.2023р., нотаріальну заяву ОСОБА_6 від 14.02.2023 року, зареєстровану в реєстрі за №7326 від 14.02.2023 року, засвідчена уповноваженим секретарем Нотаріальної контори №10 м. Стамбул, з нотаріальним перекладом реєстровий № 2295, відповідь Служби у справах дітей Одеської міської ради, вих№1862 від 24.02.2023 року, свідоцтво серії НОМЕР_6 про реєстрацію транспортного засобу.

Інспектором ПК віпс (типА) «Староказачье» 25-прикордонного загону, старшим сержантом ОСОБА_3 було відмовлено позивачу та його неповнолітній дитині у перетині державного кордону на виїзд з України, про що було видано рішення №913 від 07.04.2023 р. на ім`я ОСОБА_1 та рішення №914 від 07.04.2023 р. на ім`я ОСОБА_2 .

Позивач, вважає рішення, яким йому відмовлено у перетині державного кордону протиправним та таким, що належить до скасування, що стало підставою звернення до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом цього позову є рішення від рішення №913 від 07.04.2023 року, прийняте інспектором ПК віпс (тип А) «Старокозачьє» 25- прикордонного загону, старшим сержантом ОСОБА_3 , яким відмовлено в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-пічного віку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, в цій справі суд має надати оцінку на предмет законності оскаржуваного рішення, оцінивши його через призму верховенства права та критеріїв законності рішення суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

При цьому суд наголошує, що принцип верховенства права підпорядковує державу інтересам людини, а не навпаки. Коли учасником правовідносин виступає держава, остання у суперечці щодо права з будь-якою особою, має поступитися на користь опонента, оскільки вона сама створила ситуацію правової невизначеності і порушила в такий спосіб принцип верховенства права.

Також суд зазначає, що оскаржуваними наказами здійснено втручання у права позивача, які гарантовані статтею 2 (свобода пересування) Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї від 16.09.1963 року (Протокол ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.199 року), а також статтею 33 (право вільно залишати територію України) Конституції України, а тому суд вважає за необхідним розглянути та вирішити цю справу по наявним матеріалам, які відповідають критерію достатності та достовірності.

Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61 62, 63 цієї Конституції.

З викладеного слідує, що право особи на пересування та право вільно залишати територію України, передбачене статтею 33 Конституції України може бути обмежено в умовах воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На час виникнення спірних правовідносин та на момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України Про правовий режим воєнного стану.

Згідно із статтею 1 Закону України Про правовий режим воєнного стану від 12.05.2015 року № 389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Згідно із пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року №1455 (далі Порядок №1455), перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Поряд з цим, правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України Про прикордонний контроль від 05.11.2009 року №1710-VI (далі Закон №1710).

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Закону №1710 прикордонний контроль державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Відповідно до абзацу 1 частини 3 статті 6 Закону №1710 пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.

Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем (частина 4 статті 6 Закону №1710).

Частиною 1 статті 14 Закону №1710 передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України, відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Статтею 3 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України від 21.01.1994 року № 3857-XII визначено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (далі - Правила перетинання державного кордону) (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), які визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Пунктом 2 Правил перетинання державного кордону передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Зокрема, згідно пункту 2-6 Правил перетинання державного кордону у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Пунктом 12 Правил перетинання державного кордону визначено, що для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень. Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

З наведених законодавчих норм судом висновується, що особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану. Однак, згідно з пункту 2-6 Правил перетинання державного кордону таке право не поширюється на осіб, визначених в абзацах 2 - 8 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII.

Cтаттею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі Закон №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Поряд з цим, статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані (окрім іншого): жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Таким чином, Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначений вичерпний перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації та у кожному конкретному випадку особам, які не підлягають призову у разі перетину кордону необхідно надати підтверджуючі документи.

Станом на час виникнення спірних у даній справі відносин в Україні діяв воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію.

При цьому законом передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, яка надається військовозобов`язаним. Зокрема, така надається жінкам та чоловікам, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Отже, обмеження щодо заборони виїзду за межі України на період дії правового режиму воєнного стану не застосовуються до чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

При цьому, така особа при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинна надати, крім паспортних документів, і документи, які б підтверджували її право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, факт самостійного виховання дитини віком до 18 років.

Позивачем надано паспорт громадянина для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_4 , паспорт громадянина для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_5 , свідоцтво серії НОМЕР_5 від 04.10.2007 р. про народження ОСОБА_5 , тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_2 від 20.03.2023 р. виданого на ім`я ОСОБА_1 Приморським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м. Одеси з особливою відміткою «не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 17.09.2023р., нотаріальну заяву ОСОБА_6 , від 14.02.2023 року, зареєстровану в реєстрі за №7326 від 14.02.2023 року, засвідчена уповноваженим секретарем Нотаріальної контори №10 м. Стамбул, з нотаріальним перекладом реєстровий № 2295, відповідь Служби у справах дітей Одеської міської ради, вих№1862 від 24.02.2023 року, свідоцтво серії НОМЕР_6 про реєстрацію транспортного засобу.

Однак, за результатом проходження паспортного контролю Інспектором ПК віпс (типА) «Староказачье» 25-прикордонного загону, старшим сержантом ОСОБА_3 було відмовлено позивачу та його неповнолітній дитині у перетині державного кордону на виїзд з України, про що було видано рішення №913 від 07.04.2023 р. на ім`я ОСОБА_1 та рішення №914 від 07.04.2023 р. на ім`я ОСОБА_2 .

Позиція представника відповідача у цій справі полягає у тому, що позивач маючи намір здійснити перетинання державного кордону, не надав підтверджуючих документів, що позивач самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Суд зазначає, що право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану є різними за своєю правовою природою, різняться як законодавчими нормами, якими такі регулюються, так і органами, що визначають їх наявність. Тому право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації не гарантує військовозобов`язаній особі безумовно безперешкодний виїзд за межі України у воєнний час.

Правила перетинання державного кордону передбачають особливі умови для перетину державного кордону особами, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років і лише наявність права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації згідно абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII не є підставою для вільного перетину такими особами державного кордону в умовах воєнного стану.

Однак, у цій справі позивач, прибувши до пункту пропуску «Староказачье» 25-прикордонного загону, мав право на перетин державного кордону України як особа, яка згідно пункту 2-6 Правил перетинання державного кордону не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Дійсно, згідно запису у тимчасовому посвідченні військовозовязаного серії НОМЕР_2 від 20.03.2023 року, виданого Приморським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки м, Одеси, позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII надано відстрочку від призову по мобілізації до 17.09.2023 року.

У контексті наявності у позивача права на відстрочку від призову на військову службу за абзацом 5 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII, суд звертає увагу на те, що пункт 2-6 Правил перетинання державного кордону передбачає право та можливість перетину державного кордону в умовах воєнного стану особами, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Однак, згідно з цього ж пункту 2-6 Правил перетинання державного кордону таке право не поширюється на осіб, визначених в абзацах 2-8 часини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII.

При цьому, станом на час виникнення спірних правовідносин Правила перетинання державного кордону не передбачали жодних особливих та додаткових умов для перетину державного кордону особами, яким згідно абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 14 Закону України № 1710-VI рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови.

Пункт пропуску «Староказачье» 25-прикордонного загону здійснює свою діяльність як орган державної влади, а отже діяльність його посадових осіб має характеризуватись певною послідовністю та передбачуваністю, що зокрема слідує з принципу належного урядування.

При цьому суд нагадує, що зміст принципу належного урядування передбачає, що державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права; потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються (Рішення ЄСПЛ у Справі Рисовський проти України (заява № 29979/04), прийняте 20.10.2011 року (набуло статусу остаточного 20.01.2012 року).

Посадовим особам відповідача під час проходження позивачем паспортного контролю належало водночас дослідити комплексно як надані позивачем документи, так і комплексно застосовувати положення чинного законодавства, зокрема Правил перетинання державного кордону та Закону №3543-XII, чого зроблено не було.

Натомість, з огляду на встановлені обставини, суд приходить до переконання, що позивач прибувши до пункту пропуску через державний кордон України мав право на перетин державного кордону України як особа, яка згідно пункту 2-6 Правил перетинання державного кордону не підлягає призову на військову службу під час мобілізації за абзацом 5 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII.

Відтак, надавши оцінку на предмет законності оскаржуваного рішення, оцінивши його через призму верховенства права та критеріїв законності рішення суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині 2 статті 2 КАС України, суд вважає, що оскаржуване рішення прийнято з без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття даного рішення, а відтак наявні підстави для його визнання його протиправним та скасування.

Відповідачем не доведено суду правомірності прийняття оскаржуваного рішення, натомість позивачем доведено суду його протиправність.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що рішення № 913 від 07.04.2023 року, прийняте інспектором ПК віпс (тип А) «Старокозачьє» 25- прикордонного загону, старшим сержантом ОСОБА_3 , яким відмовлено в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-пічного віку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняте не на підставі, не у межах та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що зазначений позов підлягає задоволенню з підстав викладених у його мотивувальній частині.

Суд також зазначає, що інші доводи сторін, наведені у заявах по суті справи, вищезазначених висновків суду не спростовують.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною 1 Статтею 139 КАС України вирішено питання розподілу судових витрат. Зокрема, відповідно до її частини 1 при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією №977К-04HE-E6HK-9775 від 19.04.2023 року.

Оскільки, позов задоволено повністю, суд стягує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 1073,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення - задовільнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 07.04.2023 року прийняте інспектором ПК віпс (тип А) «Старокозачьє» 25-прикордонного загону, старшим сержантом Яромиром АРАБАДЖИ, яким відмовлено в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань 25 Прикордонного Загіну Південного регіонального управління Державної прикордонної служби на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 30.06.2023 року.

Суддя Г. В. Лебедєва