Справа № 160/7313/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2023 року Справа № 160/7313/23
10 квітня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській (далі відповідач) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/7313/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу надати позовну заяву, оформлену відповідно до п. 4, 5 ч. 5 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, із приведенням позовних вимог у відповідність до викладених обставин справи та передбачених у ст. 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України способів захисту права, в примірниках відповідно до кількості учасників справи.
18 квітня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через канцелярію від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у відмові ОСОБА_1 (код ІПН НОМЕР_1 ) в призначенні пенсії на пільгових умовах за списком №2 із зменшенням пенсійного віку;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального страхового стажу період навчання з 01.11.1978 по 16.01.1981, періоди роботи з 10.08.1982 по 27.10.1982, з 30.08.2004 по 30.09.2004, з 01.10.2004 по 07.11.2004, та до пільгового стажу з 01.05.2007 по 31.03.2014, з 20.03.2017 по 29.11.2022, відповідно до наданих документів та призначити і виплатити ОСОБА_1 (код ІПН НОМЕР_1 ) пенсію на пільгових умовах за списком №2 із зменшенням пенсійного віку з дати звернення, а саме з 06.03.2023.
Позовна заява обґрунтована протиправністю дій відповідача щодо відмови в призначенні пенсії позивачу на пільгових умовах. Зазначає, що частина підстав для відмови у призначенні пенсії відсутня у спірному рішення відповідача, саме ж рішення суперечить попереднім актам відповідача. Також вказує що підстави для відмови в призначенні пенсії є необґрунтованими.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/7313/23. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
29 травня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від представника відповідача в системі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі, зазначає, що до страхового стажу позивача не зараховано:
- період навчання з 01.11.1978 року по 16.01.1981 року, оскільки довідка, підтверджуюча стаж, не містить апостиля;
- період роботи з 10.08.1982 року по 27.10.1982 року, оскільки у довідці зазначено по-батькові ОСОБА_2 , що не відповідає по-батькові за паспортом ОСОБА_3 ;
- до пільгового стажу не зарахований період з 20.03.2017 року по 29.11.2022 року, оскільки в пільговій довідці від 29.11.2022 року №46к невірно вказано посилання на пункт професії, що передбачено Списком №2 (а саме пункт 33 у розділі ХХХІІІ не застосовується);
- період роботи з 30.08.2004 року по 30.09.2004 року, з 01.10.2004 року по 07.11.2004 року, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні внески.
Також заперечує проти втручання у свої дискреційні повноваження. Разом з відзивом надано матеріали пенсійної справи позивача.
26 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Повторно висловлює аргументи позовної заяви.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
06 березня 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії «за віком список 2».
Рішенням відповідача від 14.03.2023 року №12 позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Зазначено: вік заявника: 59 років 11 місяців 03 дні. Страховий стаж становить: 26 років 03 місяців 01 днів; Пільговий стаж по Списку №2 06 років 05 місяців 08 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: до пільгового стажу не враховано періоди роботи з 20.03.2017 року по 29.11.2022 року згідно довідки від 29.11.2022 року №46к, яка видана ПАТ «Виробниче підприємство «ТЕХМАШ», оскільки не вірно вказано посилання на пункт професії, що передбачено Списком №2 переліку професій, які визначають право на пенсію згідно Постанови КМУ №461 від 24.06.2016 року. Необхідно надати оновлену довідку. Додатковий коментар: відмовлено в призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю пільгового стажу роботи.

Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернулася з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України за громадянами закріплено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV) на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Правова оцінка надається почергово кожному із зауважень, висловлених відповідачем у рішенні, що є предметом оскарження.

Щодо незарахування до пільгового стажу періоду роботи з 20.03.2017 року по 29.11.2022 року.

Відповідач вказав, що підставою для такого незарахування є невірне зазначення посилання на пункт професії, що передбачено Списком №2.

Відповідно до трудової книжки позивача він з 20.03.2017 року працює на Приватному акціонерному товаристві «ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ТЕХМАШ» на посаді електрозварювальником ручного зварювання на дільниці нестандартного обладнання.

Згідно довідки Приватного акціонерного товариства «ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «ТЕХМАШ» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 29.11.2022 року №46к позивач повний робочий день працював на цьому підприємстві з 20.03.2017 року по 29.11.2022 року (5 років 08 місяців 10 днів) за професією, посадою: електрозварник ручного зварювання, виробництво установлення та монтаж машин і устаткування, що передбачена Списком №2, розділ ХХХІІІ, п. 33, код КП ДК 003:2010-7212.

Суд зазначає, що Список №2 у розділі XXXIII. ЗАГАЛЬНІ ПРОФЕСІЇ (У ВСІХ ГАЛУЗЯХ ГОСПОДАРСТВА) наявна професія, посада: «електрозварники ручного зварювання». Була наявною ця професія, посада і в період роботи позивача на відповідній посаді.

Враховуючи вказане, зміст уточнюючої довідки є належним, однак має заяву інформацію («п. 33»). Суд констатує, що наведене є очевидною опискою, яка не позбавляє можливості встановити належність займаної професії, посади до Списку №2, передусім з огляду на можливість безпосереднього віднаходження у списку такої посади. Зворотній підхід являв би собою надмірний формалізм та обмеження особи у її правах в залежності від дій, які вона не вчиняла та за вчинення яких не була відповідальна.

Отже, виявлені розбіжності не можуть мати своїм наслідком відмову у перерахунку пенсії позивача з урахуванням заробітної плати на підставі вказаної довідки, оскільки позивач не несе відповідальності за правильність складання відповідної довідки.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 13.02.2020 року у справі №607/14668/16-а.

Таким чином, це зауваження відповідача є необґрунтованим.

Щодо інших зауважень відповідача передусім суд відзначає ступінь обґрунтованість рішення, що оскаржується. Так, у ньому вказано лише наведене раніше зауваження, усі наступні зауваження висловлені у відзиві на позовну заяву. Таке правозастосування відповідача є необґрунтованим та суперечливим, не відповідає вимогам законності та порушує правову визначеність, оскільки мотиви правового акту мають бути викладені безпосередньо в такому акті, а не наводитись окремо в подальшому під час судового розгляду спору про правомірність такого акту. Вказане є окремою та самодостатньою підставою для визнання протиправним та скасування спірного рішення. Водночас, ненаведення мотивів відмови у призначенні пенсії не наділяє відповідну особу правом на призначення такої пенсії або правом на зарахування відповідних періодів трудової діяльності, що здійснюється відповідно до норм законодавства

Щодо періоду навчання з 01.11.1978 року по 16.01.1981 року.

Відповідач вказав, що не зарахував цей період до страхового стажу позивач, оскільки довідка, підтверджуюча стаж, не містить апостиля.

Позивач посилався на незворотність дії нормативно-правових актів, що за обставин цієї справи адресовано Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01.12.2022 року №2783-IX, яким зупинено дію відповідної конвенції та протоколу до неї. Також вказує, що до обставин цієї справи підлягає застосуванню Закон України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002 року №2933-111 (далі Конвенція).

Суд зазначає, що зауваження щодо незворотності дії нормативно-правового акту у часі є нерелевантним до обставин цієї справи, оскільки Закон №2783-IX не створює нових правил поведінки, натомість відміняє для майбутніх правовідносин джерела права, залишаючи ці правовідносини в регулюванні інших джерел права, в т.ч. Конвенції, про що зазначив сам позивач.

Окрім цього, посилання позивача на Конвенцію також є нерелевантним, оскільки згідно ст. 3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Водночас, суд визнає належним посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04.02.2023 року №107, згідно якої під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Відповідно до архівної довідки обласної державної бюджетної професійної освітньої установи «Івановський промислово-економічний коледж» від 22.11.2021 року №250 позивач навчався у Середньому професійному технічному училищі №8 на денному відділенні по професії «Автослюсар» з 01.09.1978 року по 16.07.1981 року, по завершенню йому було видано атестат №846206 реєстр. 6487 і присвоєно кваліфікацію автослюсар 3 розряду. Ця довідка підписана директором та спеціалістом по персоналу, скріплена гербовою печаткою, що свідчить про наявність достатність підстав для можливість її прийняття як документу іноземної держави.

Більш того, суд звертає увагу на посилання позивача що згідно форми РС-право від 20.01.2022 року до страхового стажу позивача було зараховано період навчання позивача у навчальному закладі з 01.09.1978 року по 16.07.1981 року (тобто навіть у більшому розмірі), однак у формі РС-право станом на 06.03.2023 року відповідні відомості про цей період вже відсутні. Суд констатує, що відповідач, виключаючи із страхового стажу позивача окремі періоди після їх визнання та без наведення відповідних мотивів діє у спосіб, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства, що є окремою та самодостатньою для визнання таких дій протиправними.

Отже, це зауваження є необґрунтованим.

Щодо періоду роботи з 10.08.1982 року по 27.10.1982 року.

Відповідач вказав, що у довідці зазначено по-батькові ОСОБА_2 , що не відповідає по-батькові за паспортом ОСОБА_3 .

Позивач з цього приводу посилався на правовий висновок Верховного Суду про те, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами Пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.

Відповідно до архівної довідки від 13.12.2021 року №К-896-2021 в документах архівного фонду радгоспу «Криворізький» Апостолівського району Дніпропетровської області в книгах наказів з особового складу зазначений ОСОБА_4 (так у документах).

Суд зауважує, що зміст цієї довідки не дозволяє жодним іншим чином ототожнити особу, про яку йдеться у довідці, із позивачем, окрім як за прізвищем, іменем та по-батькові. Невідповідність імені та прізвища може бути пояснена заповненням відповідних документів російською мовою та дійсно вважатися формальною неточністю, однак зазначення іншого по-батькові не є формальною неточністю, натомість є суттєвою обставиною, яка поза розумним сумнівом позбавляє можливості ідентифікувати позивача як особу, щодо якої видана ця довідка.

Отже, судом не встановлено підстав для визнання « ОСОБА_1 » особою, про яку йдеться у довідці від 13.12.2021 року №К-896-2021 « ОСОБА_4 ».

Таким чином, це зауваження відповідача є обґрунтованим.

Щодо періодів роботи з 30.08.2004 року по 30.09.2004 року, з 01.10.2004 року по 07.11.2004 року.

Ці періоди трудової діяльності позивача не зараховані відповідачем з посиланням на відсутність в індивідуальних відомостях про особу внесків.

Позивач з цього приводу посилався правову позицію, згідно якої відповідальність за несплату страхових внесків повинен нести страхувальник, а не працівник.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.

Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для незарахування періодів роботи через несплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Зворотній підхід є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 01.03.2021 року у справі №423/757/17.

Отже, суд не вбачає підстав для покладання на позивача негативних наслідків від стану сплати внесків за нього його роботодавцем.

Відповідно, це зауваження відповідача є необґрунтованим.

Щодо періоду з 01.05.2007 року по 31.03.2014 року позивач заявив позовну вимогу про зарахування цього періоду до пільгового стажу.

Відповідач у відзиві пояснень щодо цього періоду трудової діяльності позивача не надав.

Відповідно до трудової книжки позивача 01.05.2007 року його прийнято на посаду електрозварника ручної дугової зварки у Товаристві з обмеженою відповідальністю «НАФТАСПЕЦБУД». 01.07.2011 року змінено найменування професії на електрозварник ручного зварювання. З посади позивача звільнено 31.03.2014 року.

Згідно форм РС-право цей період не зараховано до пільгового стажу позивача, зараховано до страхового стажу.

В обґрунтування своєї правової позиції в цій частині позивач вказав, що назву посади було змінено відповідно до Списку №2, посилався на неможливість покладення на позивача особу негативних наслідків в зв`язку з непроведенням атестації.

Суд не вбачає підстав для зарахування цього періоду трудової діяльності позивач до пільгового стажу, оскільки право на пенсію на пільгових умовах передбачає зайнятість на відповідних посадах на повний робочий день.

Підтвердження зайнятості повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці є однією з обов`язкових умов при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах. При цьому, таке підтвердження може містити безпосередньо трудова книжка, проте, у разі відсутності в ній таких записів, подання уточнюючої довідки є обов`язковим.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 12.02.2019 року у справі №337/1297/17, ухвалі Касаційного адміністративного суду від 14.04.2020 року №560/3197/19.

В трудовій книжці позивача відсутній запис про зайняття позивачем відповідної посади повний робочий день, уточнююча довідка щодо цього періоду не надано.

Отже, в задоволенні позовної заяви в цій частині належить відмовити через відсутність відомостей про зайнятість позивача на повний робочий день.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог суд виходить з наступного.

Констатація судом необґрунтованості зауважень відповідача, висловлених у рішенні від 14.03.2023 року № 12, є підставою для визнання протиправним та скасування цього рішення. Суд задовольняє відповідну позовну вимогу по суті, однак приводить її у відповідність до ст. ст. 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо вимог про зобов`язання відповідача зарахувати пільговий стаж та призначити пільгову пенсію суд зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 05.11.2019 року у справі №817/864/18 та від 11.11.2019 року у справі № 818/960/17.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2019 року у справі № 0640/4248/18 та від 08 листопада 2019 року у справі №420/914/19.

Слід зазначити, що в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини застосовує підхід, згідно з яким дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Hasanv. Bulgaria» заява №. 30985/96).

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги скасування судом рішення відповідача про відмову в призначення пенсії, суд не вбачає підстав для втручання у дискреційні повноваження відповідача шляхом зобов`язання його призначити пільгову пенсію позивачу, в зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. Водночас, з метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати відповідні періоди трудової діяльності позивача до страхового та пільгового стажу та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції від 07.04.2023 року №.

Отже, відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду в сумі 1073,60 грн підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, протиправність рішення якого встановлено за результатом розгляду цієї справи.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 14.03.2023 року № 12 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 наступні періоди трудової діяльності:

з 01.11.1978 року по 16.01.1981 рік;

з 30.08.2004 року по 30.09.2004 рік;

з 01.10.2004 року по 07.11.2004 рік.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 за Списком №2, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, період його трудової діяльності з 20.03.2017 року по 29.11.2022 рік.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 06.03.2023 року, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, та прийняти рішення згідно з вимогами законодавства.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 гривень (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко