Справа № 522/13536/22
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 522/13536/22

Головуючий в 1 інстанції: Федчишена Т.Ю.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 07 червня 2023 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Градовського Ю.М., Коваля М.П.,

секретар судового засідання Недашковська Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (відповідач, ГУ ДМС України в Одеській області), про визнання протиправним та скасування рішення № 633 від 19.09.2022.

В обґрунтування позову зазначала, що прийняте відповідачем рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки форма оскаржуваного рішення не відповідає визначеній у додатку 1 до Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150, формі бланку рішення. Позивачка вказала що є громадянкою України з моменту народження, народилася в м. Одесі. Вказала також, що її матір на момент народження позивача вважалася громадянкою України, а відтак і позивач є громадянкою України відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» з моменту народження, тому вважає, що рішення про примусове повернення щодо неї не могло бути прийнято. Також, позивачка зазначала, що 04.08.2020 нею був оформлений паспорт громадянки Республіки Молдова, проте у відносинах з відповідачем, на її думку, вона повинна визнаватися як громадянка України. Паспорт громадянки Республіки Молдова нею був оформлений в консульстві в м. Одесі, вона ніколи не залишала територію України та не може вважатися особою, яка в`їхала на її територію. Також зазначила, що вона здобула повну загальну середню освіту в Україні, на території України проживають її близькі родичі: матір, рідні брат та сестра, натомість на території Республіки Молдова у неї немає близьких родичів, їй там немає де жити, що не було перевірено відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення. Також відповідачем не було обґрунтовано необхідності прийняття такого рішення та не враховано право позивача на сім`ю та міцність її соціальних, культурних і родинних зв`язків. Окрім того, зауважувала, що оскаржуване рішення не було оголошено їй під підпис та у присутності перекладача, відповідач не роз`яснив їй право на оскарження такого рішення та не повідомив про можливість скористатися правовою допомогою.

Відповідач проти позову заперечував мотивуючи тим, що оскаржуване рішення було прийнято з дотримання вимог чинного законодавства

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07.06.2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства № 633 від 19.09.2022 - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, вважаючи його необґрунтованим, позивачка подала на вказане судове рішення апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги позивач у справі зазначив, що суд першої інстанції повністю проігнорував доводи позивача, викладені у позовній заяві, які свідчать про протиправність прийнятого відповідачем рішенням, а саме: невідповідність повністю оскаржуваного рішення встановленім нормами чинного законодавства формі Рішення про примусове повернення; паспорт громадянина Республіки Молдова був оформлений позивачем у консульстві Республіки Молдова у м.Одеса та позивачка ніколи не покидала територію України, а тому, на думку апелянта, незрозуміло яким чином можливо повертати ОСОБА_1 в країну походження згідно оскаржуваного Рішення, що також суд першої інстанції повністю проігнорував. До того ж, як далі вказує апелянт, відповідач не перевірив та суд першої інстанції не надав оцінки тій обставину, що усі її родичі проживають на території України, натомість у Республіці Молдова у позивача жодних родичів немає, їй нікуди туди їхати жити. На думку скаржниці, відповідач приймаючи оскаржуване рішення мав би також з правових і фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення і врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.09.2022 співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 64 було виявлено громадянку Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В результаті проведеної перевірки та відібраних пояснень було встановлено, що ОСОБА_1 використовує паспорт громадянина Молдови для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , терміном дії з 04.08.2020 до 04.08.2030, на території України перебуває незаконно.

За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців на території України, а саме: ухиленні від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області 19.09.2022 відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД № 008862.

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 19.09.2022 серії ПН МОД № 008941 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 гривень.

19.09.2022 ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення № 633 про примусове повернення в країну походження громадянки Республіки Молдова ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано її покинути територію України у термін до 18.10.2022.

Другий примірник рішення № 663 про примусове повернення в країну походження позивачем було отримано 19.09.2022 та відповідно до наданої нею розписки від 19.09.2022 позивач зобов`язалася покинути територію України до 18.10.2022. У розписці позивач зазначила, що перекладач їй не потрібен.

Як слідує з оскаржуваного рішення, підставою його прийняття слугувало незаконне перебування позивача на території України.

Вважаючи прийняте відповідачем рішення протиправним, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правові підстави для скасування рішення про примусове повернення позивачки - відсутні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI).

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України визначено ст. 288 КАС України.

Частиною 1,3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №150 від 15 лютого 2012 р. визначено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Згідно статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Колегія суддів також зазначає, що приписами спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

Апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 набула громадянства Республіки Молдова 04.08.2020. та станом на 19.09.2022р. громадянка Республіки Молдова ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на території України перебуває незаконно, ухилилась від виїзду з України після закінчення терміну легального перебування.

Докази на підтвердження законності перебування позивачки на території України, або звернення до відповідних органів за отриманням дозволу на імміграцію чи легалізації свого перебування, захистом чи отримання статусу біженця, відсутні. Більше того, з огляду на матеріали справи позивачка до уповноважених органів не зверталась з метою легалізації свого перебування на території України.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач знаходилася на території України нелегально, що є порушенням законодавства про правовий статус іноземців та свідчить на користь обґрунтованості доводів відповідача про правомірність прийняття оскаржуваного рішення.

За доводами апелянта (позивачки), вона вважає себе громадянкою України з моменту народження, згідно ст.7 ЗУ "Про громадянство України", оскільки народилась в м.Одеса, в її свідоцтві про народження вказана матір - ОСОБА_5 , яка є громадянкою України.

Однак, такі доводи суд апеляційної інстанції вважає неґрунтовними, з огляду на таке.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України «Про громадянство України».

Як визначено ст. 1 вказаного вище Закону, громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

У відповідності до п.4 ст.3, ст 4 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

В Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Пунктом 1 статті 6 ЗУ «Про громадянство України» громадянство України набувається за народженням.

При цьому згідно ст.7 ЗУ «Про громадянство України», яка регламентує набуття громадянства України за народженням, особа батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого Службою запису актів цивільного стану м. Варниця, актовий запис № 1-U від 23.05.2018 (по спливу майже 20 років після народження) зареєстровано у Службі запису актів цивільного стану м. Варниця, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі, в графі «мати» зазначено ОСОБА_5 та вказано національність матері - українка. Жодних даних щодо належності матері позивачки до громадянства України у цьому свідоцтві не зазначено. Відомості про батька у свідоцтві про народження відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, матір позивачки ОСОБА_5 , на момент народження позивача станом на 11.10.1998 не була громадянкою жодної з країн та використовувала паспорт громадянина колишнього СРСР і лише згодом набула громадянства України.

Так, згідно довідки ГУ ДМС в Одеській області від 27.02.2020, ОСОБА_5 згідно з інформацією консульського відділу посольства України в Республіці Молдова оформила набуття громадянства України в Посольстві Республіки Молдова, відповідно до ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Довідка про реєстрацію особи громадянином України видана 18.01.2001р. (а.с.20).

Отже, з огляду на наявні в матеріалах справи письмові докази, матір позивачки - ОСОБА_5 набула громадянство України лише 18.01.2001р. вже після народження позивачки ОСОБА_1 .

Таким чином, матеріалами справи не підтверджується, що батьки, або один з батьків позивачки станом на момент її народження були громадянами України.

Відтак, судова колегія вважає відсутніми підстави вважати позивача такою, що набула громадянство України за народженням на підставі ч.1 ст.7 ЗУ «Про громадянство України».

Крім того, відповідно до п. 1 розділу І Порядку подання заяв та інших документів для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

Згідно з п.17 Порядку для оформлення набуття громадянства України за народженням особою, батьки (один із них) якої на момент її народження були громадянами України (частина перша статті 7 Закону),один з її батьків подає такі документи: а) заяву про оформлення набуття особою громадянства України за народженням ;б)копію свідоцтва про народження особи; в) копію паспорта громадянина України або іншого передбаченого статтею 5 Закону документа,що підтверджує факт перебування одного з батьків особи у громадянстві України на момент її народження.

Такі ж самі документи згідно п.18 Порядку, подаються для оформлення набуття громадянства України за народженням особою, яка народилася на території України від осіб без громадянства, які на законних підставах проживають на території України.

З викладеного слідує, що існує передбачена процедура набуття громадянства України, згідно якої заяви та інші документи з питань громадянства подаються до територіального підрозділу ДМС України за місцем проживання особи в Україні та Заявник має можливість звернутись із відповідною заявою до територіального підрозділу ДМС України за місцем проживання.

Як було встановлено вище, Позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Одеса, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та Довідкою КУ «Пологовий будинок №7" м. Одеса від 12.04.2018р. №247, що передбачено п.17 Порядку.

Між тим, позивачка не реалізувала своє право на звернення із відповідною заявою до територіального підрозділу ДМС України за місцем проживання згідно законодавчо визначеної процедури для оформлення набуття громадянства України за народженням.

Виходячи з викладеного, доводи позивача про те, що рішення про примусове повернення щодо неї не могло бути прийнято, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Судом першої інстанції було також правильно встановлено, що відповідачем доведено дотримання міграційним органом порядку та процедури прийняття оскаржуваного рішення щодо примусового повернення громадянки Молдови ОСОБА_1 та зобов`язання залишити територію України, відповідно до вимог діючого законодавства.

З даного приводу в апеляційній скарзі позивачкою не викладено доводів щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції у цій частині.

Посилання апелянта на невідповідність форми прийнятого відповідачем рішення формі, визначеній у додатку 1 до Інструкції від 23.04.2012 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зміст оскаржуваного рішення свідчить про відповідність вимогам вказаної вище Інструкції, містить усю необхідну інформацію. Отже, такі доводи апелянта не свідчать про протиправність оскаржуваного рішення та не є достатньою підставою для його скасування, про що вірного висновку дійшов у своєму рішенні суд першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення мав би також виходити з правових і фактичних наслідків такої дії, був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення і врахувати право позивачки на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими, та враховує наступне.

Відповідно до ч.ч.2,4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99, у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство.

Слід зазначити, що законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї, при цьому визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд зауважує, що згідно матеріалів справи, позивачка є повнолітньою особою, доказів спільного проживання з указаними нею в апеляційній скарзі близькими родичами ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду справи до суду не надала, а навпаки матеріалами справи підтверджується окреме проживання позивачки від вказаних у позові близьких родичів.

Відтак, колегія суддів не вбачається порушень оскаржуваним рішенням права позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Водночас, апеляційний суд наголошує, що встановленими обставинами справи підтверджено, що громадянка Республіки Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України перебуває незаконно, ухилилась від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, що є порушенням чинного законодавства України.

З даного приводу, судова колегія вважає за доцільне наголосити, що чинним законодавством України не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, отже посилання на наявність у неї зв`язків із державою Україна, її легальне проживання в Україні з народження, наявність близьких родичів в Україні та відсутність у Республіці Молдова родичів чи будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.03.2021р. у справі №522/14416/18, від 10.10.2019р. у справі № 2340/2910/18, тощо.

Такі дії (прийняття рішення про примусове повернення зокрема) органом ДМС здійснюються відповідно до закону, крім того позивач після примусового повернення не позбавлена можливості повторного в`їзду на територію України та належного оформлення свого правового зв`язку з Україною, адже заборона на в`їзд у оскаржуваному рішенні міграційною службою не була встановлена.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що згідно приписів ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Тобто, законодавцем в розумінні вищезазначених норм, іноземці не лише наділяються правами, але і на них покладаються певні обов`язки, втому числі щодо забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

Колегія суддів звертає також увагу на те, що в першу чергу особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Підсумовуючи усе наведене вище, враховуючи положення ч. 1 ст. 26 Закону, встановлення порушення особою міграційного законодавства, а також того, що після набуття громадянства іншої країни позивач не вчиняла жодних дій з метою легалізації свого перебування на території України, указане свідчить, що у відповідача станом на 19.09.2022 були наявні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення.

Разом з цим, під час апеляційного розгляду справи не встановлено обставин, передбачених ст.ст. 30,31 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", які б забороняли повернення Позивачки; відсутні підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності можуть бути порушені основні права та свободи Позивачки, у відповідності до критеріїв Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950р. та Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання від 1984р.

За вказаного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правові підстави для скасування оскаржуваного рішення від 19.09.2022р. №633 про примусове повернення,- відсутні.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень та враховує, що у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляд судом першої інстанції справи за відсутності позивачки, колегія суддів оцінює критично, позаяк згідно матеріалів справи, в судовому засіданні, яке відбулось 07.06.2023р. був присутнім повноважний представник позивачки (її адвокат).

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07.06.2023р. у справі №522/13536/22 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Т.М. Танасогло
Судді Ю.М. Градовський М.П. Коваль