Справа № 420/15466/22
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2023-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/15466/22

Перша інстанція: суддя Лебедєва Г.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

28 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, за період з 21 серпня 2019 року по 29 вересня 2022 року, відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що проходив військову службу у Одеському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки з 01.01.2016 року по 21.08.2019 року. За вказаний період йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 року по справі №420/23310/21 відповідач 29.09.2022 року нарахував та виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 75 349,59 грн. Позивач зазначив, що несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення, на яку він мав право відповідно до закону, має наслідком застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язано Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25 757,38 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Одеський обласний ТЦК та СП подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що приписи ст.117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. При цьому апелянт посилався на правові позиції Верховного Суду, які викладені в постановах по справі № 804/1782/16 від 06.06.2018 року та № 810/1543/17 від 27.06.2018 року.

Відповідно до ч.1 п.ч ст.311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Одеському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки з 01.01.2016 року.

Відповідно до наказу військового комісара Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 21.08.2019 №148, підполковника ОСОБА_1 , звільнено у запас, визнано таким, що справи та посаду здав, та з 21.08.2019 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

За період з 01.01.2016 року по 21.08.2019 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, у зв`язку із чим він звернувся з позовом до Одеського окружного адміністративного суду.

Листом від 08.11.2021 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для виплати індексації грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 року по справі №420/23310/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2022 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- визнано протиправними дії Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови ОСОБА_1 , викладеної у листі від 08.11.2021 №856, нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 квітня 2016 року по 28 лютого 2018 року, відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січня 2008 року;

- зобов`язано Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січня 2008 року відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1073;

- визнано протиправними дії Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови ОСОБА_1 , викладеної у листі від 08.11.2021 №856, нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за грудень 2018 року та лютий 2019 року, відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, березня 2018 року;

- зобов`язано Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за грудень 2018 року та лютий 2019 року індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) березня 2018 року відповідно до вимог Закону України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1073.

29 вересня 2022 року, на виконання рішення по справі № 420/23310/21 Одеський ОТЦК та СП нарахував та виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 75 349,59 грн.

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні (індексації грошового забезпечення), ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день звільнення позивача зі служби відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення. З огляду на це, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Також суд вказав, що з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, яка обмежує строк виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України (в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин) як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.

Судова колегія відхиляє посилання апелянта на правову позицію викладену в постановах Верховного Суду по справам № 804/1782/16 від 06.06.2018 року та № 810/1543/17 від 27.06.2018 року, скільки застосуванню підлягає саме остання позиція Верховного Суду, яка вірно застосована судом першої інстанції.

Крім того, помилковим є і посилання апелянта на те, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, так само як і посилання на рішення ЄСПЛ «Меньшакова проти України» від 08.04.2010, оскільки вони суперечать правовому висновку, викладеному в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 21 червня 2021 року у справі № 160/12817/19.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Судова колегія звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З наведеного вбачається, що індексація грошового забезпечення позивача є державною гарантією, на виплату якої позивач мав право, а тому за невиплату індексації грошового забезпечення для роботодавця наступає відповідальність, зокрема передбачена ст.117 КЗпП України.

Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи те, що ОСОБА_1 з 21.08.2019 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

29 вересня 2022 року ОСОБА_1 , на виконання рішення суду по справі № 420/23310/21, виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 75 349,59 грн.

Викладене свідчить про те, що повний розрахунок із позивачем проведено не у день його виключення зі списків особового складу, а лише 29 вересня 2022 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Оскільки відповідачем проведено фактичний розрахунок із позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення.

Крім того, судова колегія наголошує, що судом першої інстанції вірно застосовано до спірних правовідносин висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, відповідно до якої суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 520/899/21 від 09 березня 2023 року.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів наголошує, що оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою.

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В. Вербицька

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: К.В. Кравченко