Справа № 120/1045/23
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2023-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1045/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Поліщук І.М.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

29 червня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Пенсійного фонду України, Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації, в якому просив:

-визнати бездіяльність Пенсійного фонду України протиправною, яка полягає неналежному та неправильному здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 ;

-зобов`язати Пенсійний фонд України провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 20.01.2016 до набрання судового рішення законної сили;

-зобов`язати Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації здійснити нарахування щомісячної державної адресної допомоги, що не вистачає до прожиткового мінімуму за кожен рік, починаючи з 20.01.2016;

-визнати бездіяльність Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації протиправною, яка полягає у невиплаті щомісячної державної адресної допомоги.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.02.2022 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених судом недоліків, шляхом:

-надання до суду засвідчених копій документів, що долучені до матеріалів позовної заяви в трьох примірниках (для суду та для направлення відповідачам);

-надання до суду доказів сплати судового збору в розмірі 3220,80 грн. за реквізитами для сплати судового збору: отримувач коштів: ГУК у Він, обл./м.Вінниця/22030101, , Банк одержувач: Казначейство України (ЕАП), р/р UA4002856, призначення платежу: судовий збір, за позовом (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Вінницький окружний адміністративний суд, або інші надати документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону;

-надання до суду належним чином засвідчену копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 .

При цьому, в ухвалі зазначено, що на підтвердження майнового стану до матеріалів адміністративного позову долучено відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 01.02.2022. Згідно наданих відомостей інформація про доходи з 4 кварталу 2020 року по 3 квартал 2021 року відсутня. Водночас відомостей щодо отримання доходів за 4 квартал 2021 року, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", суду не надано. Окрім того, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків надано стосовно ОСОБА_1 із реєстраційним номером облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , тоді як у позовній заяві зазначено інший реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача - НОМЕР_2 . За викладених обставин, позивачу слід усунути вказані недоліки заяви шляхом надання до суду належних доказів, що підтверджують незадовільний майновий стан за повний 2021 рік.

На виконання вищезазначеної ухвали, надано заяву, датовану 06.03.2023, в якості додатків до якої долучено, дві копії довідок ГУПФУ у Вінницькій області та копію відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 03.01.2023.

В заяві зокрема вказано на безпідставність вимог суду надати належним чином завірені копії документів.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року позовну заяву повернуто позивачу, відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України.

Не погодившись із вказаною ухвалою, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що висновки суду першої інстанції, які стали підставою для прийняття оскаржуваного судового рішення є такими, що не відповідають нормам процесуального закону.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що у відповідності до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За правилами п.3 ч.1 ст.294 та ч.2 ст.312 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, оскільки позивач відмовився усунути недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення вимог щодо форми та змісту позовної заяви, а також обсягу документів, які слід долучати до позовної заяви.

За приписами ч.1 ст.161 КАС України до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції, зокрема, виходив із того, що позивач не виконав вимог ухвали суду першої інстанції від 23.02.2023, в тій частині, що не надав належним чином завірених копій документів, які мають бути засвідчені відповідно до Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 "Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації".

В свою чергу, колегія суддів вказує на наступне.

Положення частини четвертої статті 161 КАС України встановлюють імперативний припис щодо поведінки заявника позову, а саме-норма цієї статті зобов`язує позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в той же час інша частина цієї статті надає право позивачу у разі подання письмових чи електронних доказів додати до позовної заяви копії відповідних доказів.

Тобто, процесуальний закон зобов`язує позивача надати до позовної заяви лише наявні в нього докази.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону України Про стандартизацію від 05.06.2014 № 1315-VII, національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються безпосередньо чи шляхом посилання на них в інших документах. Національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обов`язковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами.

Джерела права, які застосовуються судом, встановлені статтею 7 КАС України.

Частиною першою та другою цієї статті передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Стандарт в розумінні статті 1 Закону України Про стандартизацію є нормативним документом, що встановлює для загального і неодноразового використання правила, настанови або характеристики щодо діяльності чи її результатів, та спрямований на досягнення оптимального ступеня впорядкованості в певній сфері, проте він не є нормативно-правовим актом в розумінні статті 117 Конституції України, а отже і джерелом права, яке застосовується судом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №320/4916/19.

В той же час, колегія суддів зазначає, що питання про достатність, належність та допустимість таких доказів вирішується судом вже на стадії розгляду справи по суті. І тоді суд, який окрім іншого, відповідно до ч.3 ст.77 КАС України наділений повноваженнями збирати докази з власної ініціативи, має можливість під час розгляду справи за необхідності звернутись до відповідача чи інших осіб, які володіють необхідною для встановлення обставин справи інформацією, щодо витребування оригіналів документів, або належним чином завірених копій останніх.

Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2020 року у справі №320/3053/19 звернув увагу, що положення частини третьої статті 77 КАС України надають суду право пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи. Суд не повинен позбавляти особу права доступу до суду у зв`язку з відсутністю у неї певних документів, які можуть слугувати доказами у справі. Тим більше, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, що визначено частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, суд не повинен тлумачити положення статті 169 КАС України у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в адміністративній справі, а також, застосовуючи положення статей 160,161 КАС України формально підходити до цих правових норм.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду висловленою у справах №420/45/20, №215/4776/18 та №215/5994/18.

Варто зауважити, що у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 2а-15994/12/2670, на яку послався суд першої інстанції, розглядається питання саме щодо належності доказу, який підтверджує поважність пропуску строку звернення до суду, а не питання щодо відповідності позовної заяви статтям 160,161 КАС України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на необхідність засвідчення позивачем копій документів відповідно до вимог Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації.

Наступною обставиною, що слугувала підставою для повернення позовної заяви, судом першої інстанції вказано на те, що ОСОБА_1 не виконано вимоги ухвали від 23.02.2023 стосовно надання до суду доказів сплати судового збору в розмірі 3220,80 грн. або інших документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Як вбачається зі змісту ухвали від 23.02.2023, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків надано стосовно ОСОБА_1 із реєстраційним номером облікової картки платника податків НОМЕР_1 , тоді як у позовній заяві зазначено інший реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача - НОМЕР_2 .

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції в тій частині, що дані розбіжності унеможливлюють перевірку того, чи стосуються долучені до позову відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, саме позивача. А відтак, суд першої інстанції підставно вказав в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху та про необхідність надання копії реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_1 .

При цьому, зважаючи на розбіжність між ідентифікаційними номерами, вказаними у позовній заяві та довідці Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, а також, на те, що долучена до позову копія довіреності, яка всупереч ст.59 КАС України, жодним чином не засвідчена, а відтак не може бути документом, що підтверджує повноваження представника, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції виникли обгрунтовані сумніви щодо підписання позовної заяви позивачем або особою, належним чином уповноваженою на вчинення певних процесуальних дій, а також, щодо подачі цієї позовної заяви позивачем або належним чином уповноваженою особою, у зв`язку з чим, підставно запропоновано позивачу надати докази адміністративної процесуальної правоздатності позивача або його представника.

Разом з тим, ухвала суду від 23.02.2023 у цій частині не виконана, а в заяві від 06.03.2023 лише зазначено, що із переліку додатків до другого примірника позовної заяви вбачається, що такий додаток як копія довіреності від 31.01.2020 відсутній. Хоча, не дивлячись на те, що дійсно в переліку додатків до позовної заяви відсутній такий додаток як копія довіреності від 31.01.2020, така в дійсності була долучена позивачем до позовної заяви.

Надаючи оцінку наданим позивачем на виконання ухвали від 23.02.2023, доказам на підтвердження складного матеріального становища, колегія суддів виходить із наступного.

Так, до заяви на виконання ухвали від 23.02.2023 долучено відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 03.01.2023, згідно яких інформація про доходи ОСОБА_1 з 1 кварталу 2021 року по 3 квартал 2022 року відсутня. Водночас відомостей щодо отриманих доходів за 4 квартал 2022 року, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", суду надано не було.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

З огляду на те, що вищезазначені відомості, не місять інформації за весь рік, що передує зверненню ОСОБА_1 до суду з цим позовом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що останні не можуть бути належних доказом на підтвердження складного матеріального становища.

Крім того, скаржником не надано доказів на усунення розбіжностей щодо ідентифікаційних номерів, про які вказано в ухвалі від 23.02.2023.

Що стосується довідок із ГУ ПФУ у Вінницькій області, то останні свідчать лише про те, що ОСОБА_1 не отримував пенсії станом на момент їх видачі, а тому не підтверджують відсутність у нього доходу в 2022 році.

Пунктом 1 частини 4 статті 169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем усунуто не всі недоліки позовної заяви, про які вказано в ухвалі від 23.02.2023, а відтак судом правомірно повернуто позовну заяву відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 161, 169, 243, 250, 294, 304, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Смілянець Е. С.