Справа № 300/1102/23
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2023-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" червня 2023 р. справа № 300/1102/23
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Матуляка Я.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Калуський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, Івано-Франківський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про скасування наказу від 24.02.2022 за № 1 в частині та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу від 24.02.2022 за № 1 в частині та зобов`язання до вчинення дій з підстав порушення порядку щодо призову на військову службу під час мобілізації.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 24.02.2022 разом з іншими студентами прибув до Івано-Франківського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі ТЦК та СП) з метою надання допомоги, де працівником центру були записані анкетні дані позивача та направлено до військової частини НОМЕР_1 . По прибуттю до військової частини НОМЕР_1 позивача повідомили про зарахування до особового складу частини та постановлення на всі види забезпечення. Позивач вважає наказ відповідача за №1 від 24.02 2022 прийнятий грубим порушенням чинного законодавства України, оскільки жодних мобілізаційних розпоряджень та повісток не отримував, військовий квиток йому не видавався, а отже й не призивався для проходження військової служби за призовом під час мобілізації. Зазначає, що зі змістом оскаржуваного наказу його не ознайомлювали, присягу не складав та не підписував. Крім того, зазначає, що при зарахуванні до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 медичний огляд не проводився, стан придатності до військової служби не визначався. З цих підстав вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає до скасування.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 поновлено строк звернення до адміністративного суду та відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, згідно із правилами, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України; залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Калуський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки та Івано-Франківський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (а.с.25-26).
21.04.2023 на адресу суду надійшли пояснення третіх осіб ідентичного змісту (а.с.36-40, 50-54) в яких проти позову заперечують та вказують на безпідставність заявлених позовних вимог, мотивуючи тим, що позивач добровільно прибув до військової частини. Крім того, звертають увагу що позивач ніколи не перебував та не перебуває на даний час на обліку у вказаних ТЦК та СЦ.
Щодо клопотання третіх осіб про виключенні їх з кола осіб, які беруть участь у справі, то суд зазначає, що КАС України не містить процесуальних інструментів для вчинення такої дії.
Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 витребувано у військової частини НОМЕР_1 усі матеріали, що були або мали бути взяті відповідачем до уваги при прийнятті рішення (наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 за № 1), з приводу якого подано позов та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 надати витребувані судом документи протягом п`яти днів з дня вручення (отримання) даної ухвали (а.с.65-66).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.05.2023 клопотання військової частини НОМЕР_1 про розгляд за правилами загального позовного провадження справи № 300/1102/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Калуський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, Івано-Франківський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про скасування наказу від 24.02.2022 за № 1 в частині та зобов`язання до вчинення дій - залишено без задоволення (а.с.73-75).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 продовжено процесуальний строк на двадцять днів із дня вручення (отримання) копії ухвали для виконання вимог ухвали суду від 12.05.2023, шляхом подання витребуваних судом доказів.
26.06.2023 на виконання ухвали суду, представником відповідача подано заяву разом із письмовими доказами (а.с.93-101).
Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті, встановив таке.
Згідно з підпунктом 8.48 пункту 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 за №1 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення (а.с.22).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.06.2022 за №110 солдата ОСОБА_1 визначено вважати таким, що 17.06.2022 справи та посаду прийняв та приступив до виконання обов`язків за посадою номера обслуги з мінометного взводу мінометної батареї (а.с.97).
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.08.2022 за №180 ОСОБА_1 відбув з 27 серпня по 06 вересня 2022 року у відпустку за сімейними обставинами (а.с.98).
В подальшому ОСОБА_1 з 07.10.2022 вибув на лікування до КНП "Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради", що підтверджується наказом від 17.10.2022 за №233 (а.с.99).
У зв`язку з тим, що солдат ОСОБА_1 01.11.2022 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та якого, згідно наказу по особовому складу №8-РС від 02.02.2023, звільнено з займаної посади та призупинено військову службу, наказом від 03.02.2023 за №34 солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , облікові документи направлено до Івано-Франківського РТЦК та СЦ (а.с.100).
В той же час, 23.02.2023 представником ОСОБА_1 скеровано до Івано-Франківського РТЦК та СЦ адвокатський запит з проханням направити на його адресу копію наказу про призов військовозобов`язаних на військову службу під час загальної мобілізації, копію посвідчення про приписку до призовної дільниці ОСОБА_1 та копію військово-облікових документів на ОСОБА_1 відповідно до яких його призвано до Збройних Сил України під час мобілізації для проходження військової служби до в/ч НОМЕР_1 (а.с.15-18).
Позивач вказує, що зі змістом оскаржуваного наказу ознайомився лише після отримання на адвокатський запит його представником.
Вважаючи такий наказ протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Згідно із Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію"", відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 24.02.2022 №65/2022 "Про загальну мобілізацію". Закон набирає чинності і застосовується з дня фактичного початку воєнних дій у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, розпочатої 24.02.2022.
Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (надалі - Закон №3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Згідно зі статтею 1 вищезазначеного Закону, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3543-ХІІ, загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
У відповідності до частин п`ятої та шостої статті 4 Закону №3543-ХІІ, вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.
Статтею 22 Закону №3543-ХІІ встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (надалі - Закон №2232-ХІІ), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 Закону №2232-ХІІ).
Відповідно до частини сьомої статті 1 Закону №2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
За приписами частини третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ, проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Також Законом передбачено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (частина шоста статті 2 Закону №2232-ХІІ).
Згідно з Додатком 1 (Правила військового обліку призовників військовозобов`язаних) Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), призовники і військовозобов`язані повинні, зокрема, прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (органів СБУ) на збірні пункти, призовні дільниці у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках або розпорядження районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (органів СБУ)), для взяття на військовий облік та визначення призначення на воєнний час, оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних.
У свою чергу громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період (абзац 1 частини першої статті 22 Закону №3543-ХІІ).
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону №3543-ХІІ, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Тож під час мобілізації громадяни України зобов`язані з`являтися на збірні пункти чи до ТЦК та СП, військової частини, СБУ, чи до органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері цивільного захисту.
При цьому чинне законодавство не виключає і не забороняє власну ініціативу особи, яка у добровільному порядку, без відповідного виклику, може прибути до відповідного збірного пункту з метою призову по мобілізації.
У позовній заяві позивач зазначає, та не заперечується третіми особами, що ОСОБА_1 добровільно прибув до Івано-Франківського МТЦК та СП, з якого був скерований до в/ч НОМЕР_1 .
Відтак, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 був мобілізований як військовозобов`язаний, який добровільно з`явився на військову службу під час мобілізації.
З приводу доводів позивача про те, що він не мав би бути мобілізований за відсутності медичного огляду на момент призову, без урахування обставин обмеженої придатності позивача до військової служби у військовий час, то, за наявності скарг на стан здоров`я, що не дають підстав надалі проходити військову службу, позивач не був позбавлений права звернутися з рапортом до безпосереднього керівника щодо направлення його на проходження ВЛК, яка за даних обставин компетентна надавати оцінку, в тому числі й випискам з медичної карти стаціонарного хворого.
В той же час, позивачем не надано доказів того, що при прибутті до Івано-Франківського МТЦК та СП та на час зарахування до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 ним повідомлялось відповідальних осіб щодо таких обставин.
Як наслідок, суд констатує, що позивачем не наведено підстав, які б вказували на протиправність оскаржуваного наказу.
Окрім того, слід наголосити, що наказом від 03.02.2023 за №34 солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , облікові документи направлено до Івано-Франківського РТЦК та СЦ (а.с.100).
Зміст права на судовий захист розкриває стаття 5 КАС України, відповідно до частини першої якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
При цьому, завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Право особи, яка звертається до суду з позовом, самостійно та на свій розсуд розпоряджатися своїми правами, зокрема і щодо визначення предмета і підстав позову, є складовою принципу диспозитивності (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС України).
Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання залежить виключно від позивача. Розгляд спору за межами підстав заявленого позову, за відсутності перешкод в ефективному захисті порушених прав позивача, вказує на порушення принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.
Позивач у спірних правовідносинах визначив спосіб захисту свого права шляхом заявлення вимоги про скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 за №1 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу та зобов`язання відповідача видати наказ, яким виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Пунктом 19 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Індивідуально-правові акт, як результат правозастосування, адресований конкретному суб`єкту, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованої (чітко визначеної) особи; містить індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розрахований на врегулювання лише конкретної ситуації, а тому його юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію".
У пункті 5 рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008 у справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акта індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію.
Враховуючи вищенаведене суд зазначає, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію після його реалізації, в даному випадку - після винесення наказу від 03.02.2023 за №34, яким солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.05.2021 у справі № 9901/286/19, від 08.09.2021 у справі № 816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14.07.2021 у справі № 9901/96/21, від 27.10.2022 у справі № П/9901/97/21).
Отже, скасування, після його реалізації та вичерпання своєї дії, оспорюваного позивачем акту індивідуальної, призведе до порушення стабільності усталених публічно-правових відносин та принципу правової визначеності.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що оскаржуваний наказ, як акт індивідуальної дії, реалізується його застосуванням, а тому його оскарження не є належним способом захисту прав чи інтересів позивача, так як скасування наказу не може призвести до відновлення попереднього (первісного) стану особи.
Як наслідок, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.