Справа № 160/8401/23
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

28 червня 2023 року Справа №160/8401/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в письмовому провадженні у м. Дніпрі адміністративну справу №160/8401/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

24.04.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) (), щодо не зняття (не скасування) арешту, накладеного на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_2 у виконавчому провадженні, згідно постанови АЕ №993354 від 08.09.2008 року; скасувати арешт нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_2 , накладений Центрально-міським відділом державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) () у виконавчому провадженні згідно постанови АЕ №993354 від 08.09.2008 року ( номер запису про обтяження: 7870589).

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі ПівденноСхідного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху, встановлено позивачу строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків, а саме: надати уточнену позовну заяву в якій уточнити суб`єктний склад сторін у справі (відповідача) для суду та для відповідача; надати докази поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Позивачем були усунені недоліки зазначені в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 року, подано до суду уточнену позовну заяву, в якій визначено відповідачем Центрально-міський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та заявлено позовні вимоги визнати протиправною бездіяльність Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) () (з 26.01.2023 року, Центрально-міський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (), щодо не зняття (не скасування) арешту, накладеного на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_2 у виконавчому провадженні, згідно постанови АЕ №993354 від 08.09.2008 року; скасувати арешт нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_2 , накладений Центрально-міським відділом державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) () ) (з 26.01.2023 року Центрально-міський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (), у виконавчому провадженні згідно постанови АЕ №993354 від 08.09.2008 року ( номер запису про обтяження: 7870589).

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 160/8401/23 за позовом ОСОБА_1 до Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

В судове засідання 28.06.2023 року сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

За таких обставин, враховуючи скорочені строки розгляду справ про оскарження дій органів державної виконавчої служби, та керуючись частиною 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін повідомлених належним чином.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив та зазначає наступне.

Відповідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого районним відділом комунального господарства, частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 .

07.12.2004 року ОСОБА_2 було складено заповіт, яким вона усе належне їй майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06.08.2008 року серії НОМЕР_1 .

Відповідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 14.01.2009 року Першою криворізькою державною нотаріальною конторою було зареєстровано спадкову справу №46182937 спадкодавця ОСОБА_2 .

Позивач звернувся до державного реєстратора з замовленням №134397 про видачу витягу з реєстру прав власності на частину нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 для одержання спадщини після смерті ОСОБА_2 .

05.08.2009 року рішенням реєстратора про відмову в видачі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке БТІ» відмовлено у видачі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з тим, що не вирішене питання щодо присвоєння єдиної поштової адреси на житловий будинок А-1 з господарчими прибудовами, власниками якого в спільній частковій власності є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В рішенні зазначено, що ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 28.08.2008 року, справа №2-з-212/2208, накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 .

При цьому, судом встановлено, що ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.07.2010 року постановлено заходи забезпечення позову згідно ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 28.08.2008 року арешт на будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , скасувати.

Також, судом було встановлено, що ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.10.2010 року, яка набрала законної сили 26.10.2010 року, визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою та по зустрічному позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, закрито в зв`язку з укладанням мирової угоди.

Ухвалу від 20.10.2010 року постановлено за результатом розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про призначення порядку користування земельною ділянкою та по зустрічному позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним.

Зокрема, в ухвалі від 20.10.2010 року зазначено, що в ході судового розгляду справи було залучено до участі у справі як правонаступника відповідача ОСОБА_1 .

Отже, позивач ОСОБА_1 , був стороною в цивільній справі №2-9/10.

30.06.2022 року позивач звернувся до відповідача з заявою в якій просив не пізніше наступного дня після отримання виконавцем судового рішення (ухвали) Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 06.07.2010 року по справі №2-9/10 (до 01.01.2019 року №2-з-212/2208) про скасування заходів забезпечення позову винести постанову про зняття арешту на майно будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 .

02.09.2022 року на заяву від 30.06.2023 року відповідачем було надано відповідь, якою повідомлено, що позивачем було надано ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.07.2010 року про скасування заходів примусового виконання та зазначено, що відповідно частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Запропоновано для вирішення питання про зняття арешту з майна звернутися до суду.

Вважаючи, що державним виконавцем було допущено протиправну бездіяльність позивач 09.09.2022 року звернувся зі скаргою до начальника Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро), відповідь на яку не отримав.

Підставою для звернення до суду з вказаним позовом є те, що позивач фактично позбавлений можливості оформити право власності на спадкове майно через наявність накладеного на спадкове майно арешту.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

В даному випадку, судом встановлено, що арешт на нерухоме майно ОСОБА_2 , а саме будинок АДРЕСА_1 , накладено ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.08.2008 року, яка являючись судовим рішенням, відповідно до вимог статті 18 Цивільного процесуального кодексу України є обов`язковою для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Основного Закону).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Як було встановлено судом, позивач являвся стороною в цивільній справі №2-9/10, оскільки в ході судового розгляду цієї справи його було залучено до участі у справі як правонаступника відповідача ОСОБА_2 .

При цьому, у виконавчому провадженні з виконання ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.08.2008 року, заміни боржника на правонаступника ОСОБА_1 здійснено не було.

Питання процесуального правонаступництва регламентовані частиною першою статті 55 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якою у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Законодавець не ототожнює «процесуальне правонаступництво» і «заміну сторони виконавчого провадження», оскільки цим інститутам присвячені дві окремі статті Цивільного процесуального кодексу України - 55 та 442 відповідно. Також це опосередковано випливає зі змісту пункту 28 частини першої статті 353 Цивільно процесуального кодексу, відповідно до якого ухвала про заміну сторони у справі (процесуальне правонаступництво) та ухвала про заміну сторони виконавчого провадження відокремлені одна від одної як такі, на які можуть подаватись скарги окремо від рішення суду.

На стадії виконання судового рішення як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони у виконавчому провадженні як юридичному процесі правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 442 Цивільно процесуального кодексу України з урахуванням підстав, визначених статтею 55 Цивільно процесуального кодексу України. У цьому випадку приписи статті 442 Цивільно процесуального кодексу України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва у виконавчому провадженні, застосовуються разом з положеннями статті 55 Цивільно процесуального кодексу України.

Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється на підставі статті 55 Цивільно процесуального кодексу України, а в окремих випадках також на підставі частини п`ятої статті 442 Цивільно процесуального кодексу України. Відповідно, тільки до закінчення виконавчого провадження можна ставити питання про заміну сторони виконавчого провадження, а якщо виконавче провадження закінчене, то заміна відповідної сторони цього виконавчого провадження правонаступником є неможливою без його відновлення відповідно до умов законодавства.

Після закінчення виконавчого провадження не виключається можливість подальшого руху справи як у межах перегляду рішення суду (апеляційний, касаційний перегляд, перегляд за нововиявленими або виключними обставинами), так і в межах виконання рішення суду (поворот виконання, оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження), а також у зв`язку із судовим контролем за виконанням рішення суду. Тож навіть після закінчення виконавчого провадження в учасника справи може виникати ряд процесуальних питань, пов`язаних із захистом його прав та охоронюваних інтересів.

Закінчення виконавчого провадження, у тому числі й у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, не виключає подальшого існування процесуальних правомочностей учасника справи в межах судового провадження, тож не має наслідком заборону здійснення процесуального правонаступництва щодо них. Питання процесуального правонаступництва в усіх випадках вирішується судом, який при його вирішенні повинен дослідити по суті обставини та підстави правонаступництва.

Зазначене відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14 та від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21).

У справі, що розглядається, встановлено, що позивач, як спадкоємець ОСОБА_2 , не був залучений стороною виконавчого провадження і питання процесуального правонаступництва ОСОБА_1 після смерті його матері ОСОБА_4 , яка була боржником, у вказаному виконавчому провадженні, не вирішувалось у судовому порядку.

При зверненні до суду ОСОБА_1 посилався на порушення своїх як спадкоємця ОСОБА_2 , оскільки не має можливості успадкувати майно через накладений на нього арешт.

Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1297 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 Цивільного кодексу України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 Цивільного кодексу України.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII Цивільного процесуального кодексу України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Таким чином, установивши, що позивач як спадкоємець після смерті своєї матері ОСОБА_2 не був залучений стороною виконавчого провадження в межах якого був накладений арешт на майно останньої, заяву про заміну боржника у виконавчому провадженні не подавав, суд дійшов висновку, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту його порушеного права, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі № 463/2924/22, від 03 травня 2023 року у справі № 463/3251/22.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, із цивільних і земельних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 30 Цивільного процесуального кодексу України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Отже, спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, та про зняття такого арешту відповідно до статей 19, 30 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Таким чином, спір, який виник між позивачем та органом державної виконавчої служби (у тому числі із її посадовими і службовими особами), з приводу зняття арешту з нерухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має розглядатися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 13.03.2019 року по справі №815/615/16.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, адже з огляду на характер спору, його суб`єктний склад, а також предмет і підстави заявлених вимог його слід вирішувати за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі, у відповідності до приписів пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно частини 2 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

На підставі викладеного, керуючись статтями 238, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в адміністративній справі №160/8401/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - закрити.

Повернути ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073,60 грн., сплачений відповідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..7 від 11.04.2023 року.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про закриття провадження, не допускається.

Копію ухвали надіслати сторонам у справі.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська