Справа № 932/4626/23
Суддя: Овчиннікова О. С.
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 932/4626/23
Провадження № 2-а/932/168/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі Фетіскіній К.Р.,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача - адвоката Помазкіна А.Є.,

представника відповідача Лавренкова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за позовом громадянки російської федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про оскарження рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 27.04.2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Помазкін А.Є. звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому зазначив, що 27.04.2023 року рішенням Павлоградського відділу ГУ ДМС було винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого позивачка зобов`язана повернутися до країни походження та зобов`язана покинути територію України в термін до 26.05.2023 року. Позивачка вважає дане рішення протиправним з огляду на те, що вона проживає на території України з 2005 року, коли переїхала зі своєю матір`ю у віці 5 років до своїх баби з дідом в м. Павлоград з росії, відвідувала у м. Павлоград дошкільний навчальний заклад № 3 «Теремок», з 01.09.2006 року відвідувала Павлоградську загальноосвітню школу № 11, яку закінчила в 2017 році. В тому ж році склала іспити та навчалася в Дніпровському національному Університеті ім.О.Гончара, в 2023 році отримала ступінь вищої освіти «магістр». Тільки один раз в 2019 році виїжджала на один день до росії за ліками для важко хворого брата. 07.05.2022 року уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 , 1993 року народження, завжди документувалася належним чином посвідкою на тимчасове проживання, останню отримала 30.08.2021 року з терміном дії до 10.04.2023 року. В листопаді 2022 року звернулася на «гарячу лінію» ДМС в Дніпропетровській області за роз`ясненням щодо обміну посвідки після укладання шлюбу з громадянином України, отримала відповідь щодо необхідності звернення за два місяці до закінчення терміну посвідки в лютому 2023 року. 09.02.2023 року вона знову звернулася за телефоном НОМЕР_1 до ГУ ДМС в Дніпропетровській області записатися для обміну посвідки, їй відповіли щодо необхідності зателефонувати у понеділок 13.02.2023 року. 13.02.2023 року їй відмовили без пояснень. 15.02.2023 року з чоловіком приїхали до ГУ ДМС в Дніпропетровській області для здачі заяви-анкети на обмін посвідки через заміжжя з громадянином України. Натомість їй відмовили у прийому документів та вручили рішення від 10.02.2023 року про скасування її посвідки на тимчасове проживання на підставі п.п.2 п.63 Порядку оформлення, видачі, обміну тощо посвідки на тимчасове проживання. 24.02.2023 року звернулася до ГУ ДМС з заявою про надання статусу особи, яка потребує тимчасового захисту. Однак рішенням від 15.03.2023 року їй відмовлено з суто формальних причин: заяву подано не особисто (через «Укрпошту») та Україна не є безпечною країною. 27.04.2023 року позивачка звернулася до Павлоградського відділу ГУ ДМС за роз`ясненнями щодо продовження підстав для її законного перебування в Україні, їй вручили оскаржуване рішення № 12 про примусове повернення до країни походження тощо. 12.05.2023 року позивачка подала заяву-анкету щодо отримання посвідки на тимчасове проживання в зв`язку з укладанням шлюбу з громадянином України. 12.05.2023 року отримала відповідь з відмовою через наявність рішення від 27.04.2023 року про примусове повернення до країни походження. Таким чином, позивачка докладала максимум зусиль для отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні, однак через протиправну бездіяльність та рішення відповідача не змогла цього зробити. Позивачка засуджує війну росії проти України, через соціальні мережі поширює інформацію про звірства російської армії, зокрема, в м. Бучі, допомагає разом з чоловіком ЗСУ та волонтерам. На підтвердження своєї позиції надала СD-диск з записами акаунту в мережі Інстраграм про засудження російської агресії, з підтвердженням дзвінків на «гарячу лінію» ДМС в листопаді 2022 року, на офіційний телефон ГУ ДМС в Дніпропетровській області в лютому 2023 року, огляд додатку Монобанку свого чоловіка про перерахування грошових коштів на допомогу ЗСУ. Оскільки виконання оскаржуваного рішення порушить її права та законні інтереси як дружини громадянина України, наявне порушення ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Тому просила оскаржуване рішення скасувати.

Відповідач направив письмовий відзив, в якому проти задоволення позову заперечував, зазначив, що позивачка громадянка російської федерації в`їхала на територію України в 22.05.2019 році через пункт «Харків-пасажирський». 31.08.2021 року позивачка отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 строком дії до 10.04.2023 року на підставі навчання. Станом на 02.06.2023 року громадянка рф з заявою про продовження терміну перебування на території України не зверталася або рішення про відмову в продовженні строку перебування іноземця на території України не приймалося. Оскільки в лютому 2023 року було отримано клопотання ВНЗ «Дніпровський національний університет ім.Олеся Гончара» про скасування посвідки № 800229319 від 30.08.2021 року, тому 10.02.2023 року було прийнято рішення про скасування зазначеної посвідки. 27.04.2023 року співробітниками Павлоградського відділу ДМС складено відносно позивачки адміністративний протокол за ч.1 ст. 203 КУпАП через порушення міграційного законодавства. Винесено постанову від 27.04.2023 року за ч.1 ст. 203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1700 грн., який позивачкою сплачений. Оскаржуваним рішенням № 12 від 27.04.2023 року зобов`язано позивачку покинути територію України до 26.05.2023 року. Заборона щодо подальшого в`їзду не застосовувалася. Один з примірників рішення видано позивачу. Тому вважає оскаржуване рішення від 27.04.2023 року законним та обґрунтованим, в задоволенні позову просить відмовити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали, на їхньому задоволенні наполягали. Представник позивача зазначив, що ними надані докази звернення до ДМС в листопаді 2022 року, в лютому 2023 року, є рішення ДМС від 15.03.2023 року щодо розгляду звернення позивачки про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, 10.05.2023 року позивачка зверталася з заявою про отримання посвідки на тимчасове проживання, є відповідь ДМС з відмовою в документуванні посвідкою через наявність оскаржуваного рішення.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підстави відмови в задоволенні позову, зазначені у письмовому відзиві, підтримав.

Суд, вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, виходячи з такого:

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 проживає на території України з 2005 року.

З 01.09.2006 року відвідувала Павлоградську загальноосвітню школу № 11, яку закінчила в 2017 році.

В тому ж році склала іспити та навчалася в Дніпровському національному Університеті ім.О.Гончара, в 2023 році отримала ступінь вищої освіти «магістр».

07.05.2022 року уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_2 , 1993 року народження, актовий запис № 590 складений Соборним відділом ДРАЦС у місті Дніпрі ПСМУ МЮ (м. Дніпро).

ОСОБА_1 документувалася належним чином посвідкою на тимчасове проживання з 2017 по 2020 роки на період навчання, останню посвідку отримала 30.08.2021 року з терміном дії до 10.04.2023 року.

Рішенням ДМС від 10.02.2023 року ухвалено скасування її посвідки на тимчасове проживання на підставі п.п. 2 п. 63 Порядку оформлення, видачі, обміну тощо посвідки на тимчасове проживання.

27.04.2023 року співробітниками Павлоградського відділу ДМС складено відносно позивачки адміністративний протокол за ч. 1 ст. 203 КУпАП через порушення міграційного законодавства.

Винесено постанову від 27.04.2023 року за ч. 1 ст. 203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1700 грн., який позивачкою сплачений. Оскаржуваним рішенням № 12 від 27.04.2023 року зобов`язано позивачку покинути територію України до 26.05.2023 року. Заборона щодо подальшого в`їзду не застосовувалася.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ч. 1 ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і ноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і ноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституціїта законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно ч. 6 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою проповідування релігійних віровчень, виконання релігійних обрядів чи іншої канонічної діяльності за запрошенням релігійних організацій та погодженням з державним органом, який здійснив реєстрацію відповідної релігійної організації, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період діяльності в Україні.

Згідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною шостою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, подання відповідної релігійної організації та погодження державного органу, який здійснив реєстрацію відповідної релігійної організації.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 5-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» с трок діїпосвідки натимчасове проживаннядля відповіднихкатегорій іноземцівта осіббез громадянствастановить: в усіх інших випадках, визначених статтею 4 цього Закону, - один рік.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і ноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Згідно ч. 2 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» д окументи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Згідно ч. 4 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» п родовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360 (надалі - Положення), - Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно п. 2 Положення - ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно пп. 1 п. 3 Положення - основними завданнями ДМС є реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно пп. 9 п. 4 Положення - ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Згідно пп. 33 п. 4 Положення ДМС, відповідно до покладених на неї завдань, здійснює відповідно до закону державний контроль за дотриманням законодавства у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів у передбачених законодавством випадках, притягає порушників до адміністративної відповідальності.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України.

Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно ч. 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

В судовому засіданні встановлено, що протягом часу свого проживання на території України позивач ОСОБА_1 постійно оформляла посвідку на тимчасове проживання на території України, не допускаючи порушень правил перебування в Україні.

Останній термін проживання позивача на території України мав закінчитись 10 квітня 2023 року.

В листопаді 2022 року звернулася на «гарячу лінію» ДМС в Дніпропетровській області за роз`ясненням щодо обміну посвідки після укладання шлюбу з громадянином України, отримала відповідь щодо необхідності звернення за два місяці до закінчення терміну посвідки в лютому 2023 року. 09.02.2023 року вона знову звернулася за телефоном НОМЕР_1 до ГУ ДМС в Дніпропетровській області записатися для обміну посвідки, їй відповіли щодо необхідності зателефонувати у понеділок 13.02.2023 року. 13.02.2023 року їй відмовили без пояснень. 15.02.2023 року з чоловіком приїхали до ГУ ДМС в Дніпропетровській області для здачі заяви-анкети на обмін посвідки через заміжжя з громадянином України. Натомість їй відмовили у прийому документів та вручили рішення від 10.02.2023 року про скасування її посвідки на тимчасове проживання на підставі п.п. 2 п. 63 Порядку оформлення , видачі, обміну тощо посвідки на тимчасове проживання. 24.02.2023 року звернулася до ГУ ДМС з заявою про надання статусу особи, яка потребує тимчасового захисту. Однак рішенням від 15.03.2023 року їй відмовлено, оскільки заяву подано не особисто (через «Укрпошту») та Україна не є безпечною країною. 27.04.2023 року позивачка звернулася до Павлоградського відділу ГУ ДМС за роз`ясненнями щодо продовження підстав для її законного перебування в Україні, їй вручили оскаржуване рішення № 12 про примусове повернення до країни походження тощо. 12.05.2023 року позивачка подала заяву-анкету щодо отримання посвідки на тимчасове проживання в зв`язку з укладанням шлюбу з громадянином України. 12.05.2023 року отримала відповідь з відмовою через наявність рішення від 27.04.2023 року про примусове повернення до країни походження.

Таким чином, позивачка докладала максимум зусиль для отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні, однак через протиправну бездіяльність та рішення відповідача не змогла цього зробити.

Позивачка ОСОБА_1 не має, куди повертатись, оскільки все своє свідоме життя проживає на території України.

За таких умов, суд вважає, що оскаржуване рішення про примусове повернення позивача до країни походження, винесене на формальних підставах, однак ці формальні підстави вирішують подальшу долю людини. При цьому, рішення суду повинно бути не лише законним, але й справедливим, відповідати критеріям людяності.

Як вже зазначалось вище, в якості підстав для прийняття оскаржуваного рішення зазначено факт відсутності у позивача ОСОБА_1 підстав для перебування на території України, оскільки посвідку на тимчасове проживання в Україні скасовано.

Позивач стверджує, а відповідач заперечує, що протягом листопада 2022 року лютого, квітня, травня 2023 року позивачка ОСОБА_1 неодноразово зверталась до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області як особисто, так і телефоном для отримання роз`яснень щодо її дій для продовження дії посвідки на тимчасове проживання ( для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту) на території України, однак чітких роз`яснень не отримала, наявні письмові відповіді відповідача про відмову в задоволенні заяви).

Судом під час розгляду справи було встановлено, що позивачка не мала наміру порушувати вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та у встановлені строки зверталася до органів ДМС з приводу продовження дії посвідки на тимчасове проживання.

Відтак, зважаючи на наявність звернення позивача до міграційного органу з метою продовження дії посвідки на тимчасове проживання на території України, а також враховуючи факт зупинення прийому заяв від громадян російської федерації відповідачем в 2022 році, позивачка одружена з громадянином України, має постійне місце проживання, усталені сімейні зв`язки, суд приходить до висновку, що в межах спірних правовідносин відсутні дії позивача ОСОБА_1 , які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, у зв`язку з чим правові підстави для прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни також відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, суд вважає можливим визнати протиправним та скасувати рішення, прийняте Павлоградським відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства» № 12 від 27.04.2023 року про примусове повернення громадянки російської федерації ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 5 - 11, 73 - 77, 90, 241 - 246, 250, 288 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI, постановою Кабінету Міністрів України від 01 листопада 2022 року № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про оскарження рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 27.04.2023 року - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства» № 12 від 27.04.2023 року про примусове повернення громадянки російської федерації ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Овчиннікова