Справа № 420/9554/20
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9554/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м. Одеса

Зала судових засідань № 22

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Болдир Я.Ю.

За участю сторін:

Від позивача ОСОБА_1 .

Від відповідача Кавун А.В.

Від третьої особи не з`явився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури (; вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України (; вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601) про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

25 вересня 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Держави в особі Одеської обласної прокуратури, у якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури (; вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026) щодо недонарахування та невиплати ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) заробітної плати у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ, за період з 15 липня 2015 року до вересня 2020 року;

стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) НОМЕР_2 гривен 14 копійок на відшкодування матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа № 420/9554/20 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 15.07.2015 по теперішній час позивач мав право на отримання заробітної плати в розмірі, встановленому статтею 81 Закону «Про прокуратуру» № 1697. Однак, виходячи з даних розрахункових листів за 2014-2020 рр., надісланих Одеською обласною прокуратурою, та відповіді Одеської обласної прокуратури від 22.09.2020 на інформаційний запит, нарахування та виплати заробітної плати здійснювалися виходячи з посадових окладів, встановлених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. № 505 навіть після прийняття Рішення Конституційним Судом України від 26.03.2020 року про неконституційність положення п.26 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, яким визначалася виплата прокурорам заробітної плати відповідно до нормативних актів КМ України.

Позивач вважає, що рішення КСУ констатує незаконність відповідного положення БК України і з моменту його прийняття це положення лише втрачає чинність, тому має місце ретроспективна відповідальність держави.

26.10.2020 року відповідач подав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що оплата праці працівників прокуратури Одеської області (регіональної та місцевих прокуратур) здійснювалась на підставі щорічно затверджених головним розпорядником бюджетних коштів - Генеральною прокуратурою (з 02.01.2020 Офісом Генерального прокурора) штатних розписів, які складено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 визначено, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

27.10.2020 року третя особа подала суду пояснення на позовну заяву, в яких зазначила, що позивач по суті ототожнює органи Казначейства з Державним бюджетом України та з особою яка спричинила шкоду і, на його думку, повинна відповідати за дії правоохоронних органів, що суперечить матеріалам справи та нормам чинного законодавства України. Вимоги позивача щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 1139375,14 грн. з Державного бюджету України через ДКСУ шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку є такими, що не підлягають задоволенню. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що Казначейство повинно нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади або уособлювати Державу або Державний бюджет України або ж Єдиний казначейський рахунок. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду в установленому законодавством України порядку, проте є окремим учасником цивільних відносин та не несе відповідальності за дії органів державної влади, Держави або інших суб`єктів.

05.11.2020 року позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що з моменту прийняття рішення про визнання акту неконституційним у нього з`явилося право звернутися за відшкодуванням завданої матеріальної шкоди. Частиною першої статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Згадки про постанову Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, в Законі України «Про прокуратуру» відсутні. Одеська обласна прокуратура, а не інший орган, не здійснювала нарахування та виплату заробітної плати за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» і відмовилася здійснювати перерахунок та доплату після прийняття Рішення Конституційним Судом України № 6-рп від 26.03.2020. Належним Відповідачем у цій справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади - Одеську обласну прокуратуру. А шкода була завдана позивачу прийняттям неконституційного акту, на підставі якого йому недоплачувалась частина заробітної плати.

05.11.2020 року позивач подав до суду відповідь на пояснення третьої особи, у якій зазначив, що він не ототожнює Державну казначейську службу України ані з Державою, ані з Державним бюджетом України, ані з Єдиним казначейським рахунком, ані з особою, яка завдала шкоду. Залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, яким є Держава. Не можна нанести шкоду неконституційним актом після винесення рішення Конституційним Судом України про його неконституційність, оскільки даний акт втрачає чинність. Шкода завдається в період коли акт діяв і ще не був визнаний неконституційним. Натомість саме з моменту винесення рішення Конституційним Судом України можна вимагати відшкодування завданої шкоди. Саме так Позивач зробив, після того як дізнався про прийняте Конституційним Судом України рішення він звернувся до Одеської обласної прокуратури з питання донарахування та виплати заробітної плати, але остання відмовилась здійснювати такі дії.

Судове засідання, призначене на 19 жовтня 2020 року, було перенесено у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному та призначено на 03 листопада 2020 року.

Сторони у підготовче засідання 03.11.2020 року не з`явились, оскільки Наказом Голови Одеського окружного адміністративного суду № 22-ОС/Д/С від 20.10.2020 року встановлено в Одеському окружному адміністративному суді з 21.10.2020 року на період запровадження в Україні карантинних заходів особливості роботи, зокрема, припинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях з участю учасників судового процесу.

03.11.2020 року за вх. № 46098/20 від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до завершування карантину та обмежувальних протиепідемічних засобів, які були введені для протидії коронавірусу COVID-19.

Ухвалою суду від 03.11.2020 року зупинено провадження по справі № 420/9554/20 до 02 грудня 2020 року, призначено підготовче засідання на 02 грудня 2020 року об 11 годині 30 хвилин.

Судове засідання, призначене на 02 грудня 2020 р. було перенесено у зв`язку з перебування судді на лікарняному та призначено на 21 грудня 2020 р. 11:30 год.

Ухвалою суду від 21.12.2020 року клопотання представника позивача про продовження строку зупинення провадження у справі № 420/9554/20 задоволено, продовжено строк зупинення провадження по справі № 420/9554/20 до 20.01.2021 року.

Судове засідання, призначене на 20 січня 2021р. було відкладено на 11 лютого 2021р.

Ухвалою суду від 11.02.2021 року провадження у справі № 420/9554/20 поновлено.

Ухвалою суду від 11.02.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Одеської обласної прокуратури про залишення позовної заяви без розгляду у справі.

Судове засідання, призначене на 11 лютого 2021 р. було відкладено на 04 березня 2021 р.

Судове засідання, призначене на 04 березня 2021 р. було перенесено у зв`язку з перебування судді у відпустці та призначено на 18 березня 2021 р.

Ухвалою суду від 18.03.2021 року призначено у справі № 420/9554/20 судову економічну експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 83/85., а матеріали справи направлені до експертної установи, провадження в адміністративній справі № 420/9554/20 зупинено до одержання результатів експертизи.

22.03.2022 року за вх. № 11966/22 від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшли матеріали справи разом із висновком експерта № 21-2294/2295 від 31.12.2021 року.

Ухвалою суду від 30.03.2022 року провадження у справі поновлено.

31.10.2022 року у справі було призначене підготовче провадження на 17.11.2022 року.

17.11.2022 року позивач подав суду клопотання про відкладення підготовчого засідання; засідання було відкладене на 06.12.2022 року.

Підготовче засідання, призначене на 06.12.2022 року було відкладене на 17.01.2023 року у зв`язку із неявкою сторін.

31.01.2023 року представник позивача подав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмету позову, в якій просив суд:

1. Прийняти до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмету позову.

2. Стягнути з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури (; вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026) матеріальну шкоду, завдану ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) окремим положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яке визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, в розмірі, визначеному за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, за період з 15 липня 2015 року до липня 2020 року у сумі 3153729,74 грн.

Заява прийнята судом до розгляду ухвалою від 31.01.2023 року (яка занесене до протоколу судового засідання).

Заява про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмету спору обґрунтована тим, що позивач у справі вважає доцільним змінити предмет позову шляхом вилучення позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури щодо недонарахування та невиплати ОСОБА_2 заробітної плати у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, за період з 15 липня 2015 року до вересня 2020 року. Ознайомившись з висновками експертизи Позивач у справі вважає за необхідне позовну вимогу про стягнення матеріальної шкоди викласти у новій текстуальній редакції та збільшити її кількісний розмір, а саме: «Стягнути з Держави України в особі Одеської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи: 03528552, місцезнаходження 65026, Одеська обл., м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3) матеріальну шкоду, завдану ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) окремим положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яке визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, в розмірі, визначеному за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII, за період з 15 липня 2015 року до липня 2020 року у сумі 3153729 грн. 74 коп.».

Підготовче засідання, призначене на 17.01.2023 року, було відкладено на 31.01.2023 року у зв`язку із поданням представником позивача відповідного клопотання.

Підготовче засідання, призначене на 31.01.2023 року, було відкладено на 14.02.2023 року у зв`язку із поданням представниками позивача та відповідача клопотань про відкладення засідання.

08.02.2023 року відповідач подав суду відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмету позову, в якій зазначив, що у період з 15.07.2015 по 26.03.2020 заробітна плата позивачу нараховувалась і виплачувалась відповідно до вимог чинного законодавства. До 11.09.2020 обласні прокуратури ще не розпочали свою роботу, а тому під час здійснення їх повноважень регіональними прокуратурами, оплата праці працівників регіональних прокуратур здійснювалась відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 31.05.2012 № 505, що узгоджується із приписами п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ. Ураховуючи що прокуратура Одеської області припинила свою діяльність, а на день початку роботи Одеської обласної прокуратури (11.09.2020) позивач атестацію не пройшов та наказом прокуратури Одеської області від 29.04.2020 № 793к його звільнено з посади прокурора відділу прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 30.04.2020, у нього відсутнє право на отримання у період з 25.09.2019 до вересня 2020 року заробітної плати у розмірі, передбаченому ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Таким чином, на правовідносини щодо нарахування та виплати заробітної плати позивачу, як прокурору відділу прокуратури області, у період з 15.07.2015 по 26.03.2020, рішення Конституційного Суду України № 6-р/20 не поширюється, оскільки у період з 15.07.2015 по 24.09.2019 вказане рішення не має ретроактивної дії у часі, а у період з 25.09.2019 по вересень 2020 ці правовідносини вже було врегульовано іншим нормативно-правовим актом, а саме Законом № 113-ІХ, який є чинним та неконституційним не визнавався.

Підготовче засідання, призначене на 14.02.2023 року не відбулось у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Аракелян М.М. та було перенесено на 07.03.2023 року, а потім на 29.03.2023 року у зв`язку із перебуванням судді у відпустці.

Ухвалою суду від 29.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі №420/9554/20 та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19.04.2023 року об 11.00 год.

В судовому засіданні 19 квітня 2023 року оголошено перерву до 11 травня 2023 року

Судове засідання, призначене на 11 травня 2023 р. було перенесено у зв`язку з перебування судді у відпустці та призначено на 23 травня 2023 р.

Судове засідання, призначене на 23 травня 2023 р. було відкладено на 07 червня 2023р.

Судове засідання, призначене на 07 червня 2023 р. було відкладено на 12 червня 2023р.

В судовому засіданні у справі № 420/9554/20 12 червня 2023 року оголошено перерву до 19 червня 2023 року 12:00 годин.

19 червня 2023 року в судовому засіданні суд проголосив вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з липня 2011 року працював в органах прокуратури на різних посадах.

29.04.2020 року наказом прокурора Одеської області № 793к ОСОБА_2 було звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури.

17.05.2020 року ОСОБА_2 звернувся до Прокуратури Одеської області із інформаційним запитом щодо надання розрахункових листів по заробітній платі за період з 2014 по 2020 роки включно.

22.05.2020 року ОСОБА_2 отримав відповідь від Прокуратури Одеської області з копіями розрахункових листів, відповідно до яких посадовий оклад у 2014-2020 рр. складав: 2014 - 1597,00 грн., 2015, 2016 рр. - 3098,00 грн., 2017, 2018 рр. - 7750,00 грн., 2019, 2020 рр. - 5730,00 грн.

08.09.2020 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/4196/20 наказ прокурора Одеської області № 793к від 29.04.2020 року визнано протиправним та скасовано, ОСОБА_2 поновлено на посаді, проте постановою Верховного Суду від 20.10.2021 року це рішення було скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

16.09.2020 року ОСОБА_2 звернувся до Одеської обласної прокуратури з інформаційним запитом з проханням надати інформацію за період з 15.07.2015 року по 30.04.2020 року чи здійснювалося нарахування та виплата заробітної плати у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» чи відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», а також чи здійснювався перерахунок заробітної плати у зв`язку з прийняттям 26.03.2020 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

23.09.2020 року ОСОБА_2 отримав відповідь від Одеської обласної прокуратури на інформаційний запит, відповідно до якої нарахування заробітної плати здійснювалося відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505, а підстави для перерахування заробітної плати за період з 15.07.2015 по теперішній час відсутні, в силу абзацу 3 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 19.09.2019 року № 113 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури».

Позивач вважає, що з 15 липня 2015 року до липня 2020 року він мав право на отримання заробітної плати в розмірі, встановленому статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697, однак виходячи з даних розрахункових листів за 2014-2020 рр. та відповіді від 22.09.2020 на інформаційний запит, відповідач здійснював нарахування та виплату заробітної плати виходячи з посадових окладів, встановлених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. № 505, і навіть після прийняття Рішення Конституційним Судом України від 26.03.2020 року.

Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено).

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначаються Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закон України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991 заробітна плата прокурорів і слідчих прокуратури складається із посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років і має забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов`язків, а так само закріплення кваліфікованих кадрів. Надбавки за вислугу років встановлюються також іншим працівникам прокуратури (спеціалістам, службовцям, робітникам). Розміри посадових окладів, надбавок за класні чини та вислугу років затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, Законом України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991 не було визначено розмір посадового окладу прокурорів і повноваження щодо його визначення були надані Кабінету Міністрів України.

На виконання своїх повноважень Кабінет Міністрів України постановою від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов праці працівників органів прокуратури» затвердив схему посадових окладів працівників органів прокуратури.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Згідно з ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч. 4 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.

Вищенаведене підтверджує, що приписами ч. 1 ст. 49 Закон України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991 встановлено інші складові заробітної плати прокурів, без визначення розміру посадового окладу, повноваження щодо визначення якого надані Кабінету Міністрів України, у межах яких прийнято постанову № 505, яка визначила відповідні розміри посадових окладів.

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року № 79-VIII внесено зміни до Бюджетного кодексу України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 26, згідно якого норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року у справі № 6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року у справі № 6-р/2020 визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 24.12.1997 року № 8-зп у справі № 3/690-97 вказано, що частина 2 статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У рішенні від 30.09.2010 року № 20-рп/2010 у справі № 1-45/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 № 2222 (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційним Судом України зазначено про те, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тобто, суд погоджується з відповідачем, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 23.01.2019 (справа № 820/2462/17), від 19.11.2018 (справа № 755/4893/18 (755/18431/15), від 15.05.2019 (справа № 640/20317/16), від 23.12.2019 (справа № 814/1274/17), від 17.03.2020 (справа № 826/7286/18).

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.ч. 5-6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з ст. 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Вказане положення кореспондується з положеннями частини дев`ятої статті 81 Закону № 1697, в якій встановлено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

З урахуванням зазначеного, в даному випадку у період з 15.07.2015 року до 26.03.2020 року (прийняття Рішення № 6-р/2020) у позивача було відсутнє право на отримання заробітної плати у розмірі, встановленому статтею 81 Закону України «Про прокуратуру»,

Отже, у період з 15.07.2015 року до 26.03.2020 року заробітна плата позивачу нараховувалась і виплачувалась відповідно до вимог чинного законодавства, будь-яких належних та допустимих доказів в спростування вказаних обставин до суду не було надано.

25.09.2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Згідно з п. 3 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Відповідно до п. 7 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 цього пункту, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Суд зазначає, що встановлення нових розмірів посадових окладів переатестованим працівникам прокуратури Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року буде сприяти незалежній діяльності прокуратури, неупередженому, об`єктивному, безсторонньому виконанню прокурорами своїх функцій. Підвищення посадових окладів є заходом щодо юридичного захисту прокурорів, належного рівня матеріального та соціального забезпечення, які мають бути гарантовані таким чином, щоб не допустити тиску, що може спричинити вплив на прийняті ними рішення.

Згідно п. 4 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року № 113-IX наказом Генерального прокурора від 08.09.2020 року № 414 11 вересня 2020 року визначено днем початку роботи обласних прокуратур: Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, Вінницької обласної прокуратури, Волинської обласної прокуратури, Дніпропетровської обласної прокуратури, Донецької обласної прокуратури, Житомирської обласної прокуратури, Закарпатської обласної прокуратури, Запорізької обласної прокуратури, Івано-Франківської обласної прокуратури, Київської обласної прокуратури, Кіровоградської обласної прокуратури, Луганської обласної прокуратури, Львівської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Одеської обласної прокуратури, Полтавської обласної прокуратури, Рівненської обласної прокуратури, Сумської обласної прокуратури, Тернопільської обласної прокуратури, Харківської обласної прокуратури, Херсонської обласної прокуратури, Хмельницької обласної прокуратури, Черкаської обласної прокуратури, Чернівецької обласної прокуратури, Чернігівської обласної прокуратури, Київської міської прокуратури.

Законом № 113-ІХ пункти ч. 1 ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ викладено в іншій редакції, згідно з якою систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури, окружні прокуратури, Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Отже, до 11.09.2020 року обласні прокуратури ще не розпочали свою роботу, а тому під час здійснення їх повноважень регіональними прокуратурами, оплата праці працівників регіональних прокуратур здійснювалась відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 31.05.2012 року № 505, що узгоджується із приписами п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.

ОСОБА_2 з липня 2011 року працював в прокуратурі Одеської області, яка є регіональною прокуратурою.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_2 подав заяву про намір пройти атестацію, тобто ним вказано про своє волевиявлення про переведення на посаду прокурора в обласну прокуратуру, однак атестацію пройдено неуспішно, що й стало підставою для його звільнення з посади прокурора та з органів прокуратури.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 працював прокурором регіональної прокуратури та не переведений на посаду прокурора обласної прокуратури, туму на нього не розповсюджуються положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року щодо визначення розміру посадового окладу, премій та надбавок прокурора обласної прокуратури.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» від 11 червня 2002 року, заява № 36042/97). Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, заява № 20060/92; рішення у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».

Статтею 1 Конвенції Міжнародної Організації Права № 11 про дискримінацію в галузі права та занять 1958 року визначено, що будь-яке розрізнення, недопущення або перевага відносно певної роботи, що ґрунтується на її специфічних вимогах, дискримінацією не вважається.

Законодавець, ввівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, зазначив, які саме дії мають вчинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації.

Метою проведення атестації прокурорів є надання оцінки їхній професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності. Кожен з етапів атестації прокурорів має на меті проявити і оцінити різні аспекти його професійної підготовки і кваліфікації.

У пункті 41 звіту Венеціанської Комісії від 25-26 березня 2011 року зазначено, що наразі можливий консенсус щодо обов`язкових елементів (як формальних, так і матеріальних або субстантивних) поняття «верховенство права», зокрема, таких, як законність, в тому числі прозорий, підзвітний і демократичний порядок введення законів у дію; правова визначеність; заборона свавілля; доступ до правосуддя у незалежних і неупереджених судах, в тому числі судовий контроль за адміністративними актами; дотримання прав людини; недискримінація та рівність перед законом.

Тобто, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи. У рішенні від 10 грудня 2009 року «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено, що «… вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві, він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступно відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права…».

Суд зазначає, що мета, процедура та правові наслідки атестації прокурорів чітко визначені та врегульовані Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Положення цього закону, що регулюють процедуру проходження атестації прокурорів, є зрозумілими, точними і передбачуваними.

За сталою практикою Європейського суду приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 «C. проти Бельгії» від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення Суду у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002)). Поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду у справі «Niemietz проти Німеччини» від 16 грудня 1992 року). Обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. п. 47 рішення Суду у справі «Sidabras and Dћiautas проти Латвії» (справи № 55480/00 та № 59330/00, ECHR 2004) і п.п. 22-25 рішення Суду у справі «Bigaeva проти Греції» від 28 травня 2009 року (справа 26713/05)). Звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. п.п. 43-48 рішення Суду у справі «Ozpinar проти Туреччини» від 19 жовтня 2010 року (справа № 20999/04)).

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті. Хоча саме національні органи влади здійснюють початкову оцінку необхідності втручання, остаточна оцінка щодо відповідності та достатності наведених підстав для втручання, залишається предметом вивчення Суду на відповідність вимогам Конвенції (див., наприклад, рішення у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» [ВП] (Chapman v. the United Kingdom) [GC], заява № 27238/95, пункт 90, 2001).

Запровадження Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» атестації прокурорів як однієї з умов для їх переведення пов`язане, в тому числі, із створенням передумови для побудови системи прокуратури, кадровим перезавантаженням органів прокуратури та способом перевірки та оцінки кваліфікацій чинних прокурорів на відповідність їх посадам прокурора в таких органах.

Проходження прокурорами атестації відповідає вимогам чинного законодавства, мета встановлення відмінностей у порядку оплати праці також є істотною, оскільки проведення такої атестації є об`єктивно виправданим і необхідним для суспільства. Отже, встановлені законодавством відмінності у визначенні розміру грошової винагороди тих прокурорів, які пройшли атестацію, і тих, які її не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

З урахуванням зазначеного, враховуючи, що прокуратура Одеської області припинила свою діяльність, а на день початку роботи Одеської обласної прокуратури (11.09.2020) позивач атестацію не пройшов та наказом прокуратури Одеської області від 29.04.2020 № 793к його звільнено з посади прокурора відділу прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 30.04.2020, тому у нього відсутнє право на отримання у період з 25.09.2019 року до травня 2020 року заробітної плати у розмірі, передбаченому ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Суд погоджується з відповідачем, що на правовідносини щодо нарахування та виплати заробітної плати позивачу, як прокурору відділу прокуратури області, у період з 15.07.2015 року по 26.03.2020 року, рішення Конституційного Суду України № 6-р/20 не поширюється, оскільки у період з 15.07.2015 року по 24.09.2019 року вказане рішення не має ретроактивної дії у часі, а у період з 25.09.2019 року по дату його звільнення ці правовідносини вже було врегульовано іншим нормативно-правовим актом, а саме Законом № 113-ІХ.

Таким чином, оскільки позивача не переведено на посаду до обласної прокуратури за наслідком успішно пройденої атестації, тому у період з 25.09.2019 року по 29.04.2020 року оплата праці здійснювалась відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 31.05.2012 року № 505.

Оскільки позивач не призначався на посаду в обласну прокуратуру, тому не набув права на отримання заробітної плати, у розмірі, встановленому для прокурора обласної прокуратури.

Верховним Судом у постанові від 30.06.2021 року у справі № 826/17798/14 зазначено:

61. В аргументації відповідача (Офісу Генерального прокурора) в цій частині є певна рація, адже прокурори, зокрема ГПУ, які не були переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримували/отримують заробітну плату відповідно до Постанови № 505. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно з Постановою № 1155 та статті 81 Закону № 1697-VII.

62. Отож, на дату поновлення позивача на посаді (відповідно до судового рішення) в системі органів прокуратури відбувалися зміни, супроводжувані, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. Зауважимо, що виплата заробітної плати згідно з Постановою № 1155 і статті 81 Закону № 1697-VII пов`язувалася якраз із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

63. Водночас, прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновленні на посаді) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру (без попереднього проходження атестації як умови для переведення) суперечило б меті і вимогам Закону № 113-ІХ.

Тотожних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21.10.2021 року у справі № 640/154/20 (пункти 104-106), від 02.11.2021 року у справі № 826/20483/14.

Як вже було зазначено, ухвалою суду від 18.03.2021 року призначено у справі № 420/9554/20 судову економічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:

1. Чи відповідає розмір нарахованої та сплаченої за період з 15 липня 2015 року по вересень 2020 року заробітної плати ОСОБА_2 нормативним вимогам статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (зі змінами)?

2. В якій сумі обчислюється розмір матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_2 за період з 15 липня 2015 року по вересень 2020 року у зв`язку з нарахуванням та виплатою заробітної плати на підставі положень Постанови КМ України від 31.05.2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», а не положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (зі змінами)?

Згідно з висновком експерта № 21-2294/2295 судової економічної експертизи по адміністративній справі № 420/9554/20:

По першому питанню - проведеними дослідженнями наданих документів, у межах компетенції експерта економіста, розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_2 за період з 15 липня 2015 року до липня 2020 року нарахована відповідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», без врахування вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ (зі змінами). Розмір заробітної плати ОСОБА_2 за період з 15 липня 2015 року до липня 2020 року відповідно нормативним вимогам статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ і (зі змінами) складатиме 5022978,72 грн.;

По другому питанню - визначення розміру матеріальної шкоди у зв`язку з нарахуванням та виплатою заробітної плати у відповідності до діючих законодавчих актів (Постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» та ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ), не відносить до компетенції експертів економістів. Проведеними дослідженнями наданих документів, у межах компетенції експерта економіста, різниця між розміром нарахованої заробітної плати визначеною за вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» та розміром розрахованим відповідно положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ (зі змінами) складає 3153729,74 грн.

Однак, суд не приймає до уваги висновок експерта № 21-2294/2295 судової економічної експертизи по адміністративній справі №420/9554/20 в підтвердження обґрунтованості позовних вимог, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку, що нарахування та виплата позивачу заробітної плати на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 року «Про упорядкування структури та умов праці працівників органів прокуратури» у спірний період здійснювалось відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а різниця між розміром нарахованої заробітної плати, визначеним за вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», та розміром розрахованим відповідно положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ (зі змінами), яка складає 3153729,74 грн., має інформативний характер у зв`язку із цим.

Суд звертає увагу, що судова експертиза була призначена за клопотанням позивача, а на стадії розгляду обґрунтованості питання призначення експертизи у справі суд не міг мати судження про результати вирішення справи по суті та, відповідно, з таких мотивів відхилити клопотання.

Суд керувався мотивами, викладеними в ухвалі від 18.03.2021 року, вважаючи, що перевірка заявленої до стягнення суми матеріальної шкоди входить до предмету доказування у справі (ухвала від 18.03.2021 року залишена без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2021 року).

Отже цим висновком експертизи встановлено те, що різниця у заробітній платі ОСОБА_2 за період з 15.07.2015 року до липня 2020 року складає суму 3153729,74грн., що не впливає на вказані висновки суду в аспекті наявності законних підстав для задоволення позову.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінивши докази у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, та враховуючи наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, а тому підстави для відшкодування позивачу судових витрат за рахунок відповідача та на його користь розподілу витрат на експертизу відсутні (ст.ст.137, 139 КАС України).

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури (; вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України (; вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601) про стягнення коштів відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293, 295 КАС України до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 28 червня 2023 року.

Суддя М.М. Аракелян

.