Справа № 160/4212/23
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 червня 2023 року Справа № 160/4212/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом в якому просить:
В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не виконав в повному обсязі рішення Європейського суду з прав людини (п`ята секція винесення рішення 13.02.2014 року. справа «Васильєв та інші проти України»), прийняте щодо не виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду справа №2-а-265/07, яка набрала законної сили від 14.11.2007.
Ухвалами суду позовну заяву залишено без руху на підставі ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), зі встановленням строку для усунення виявлених недоліків та продовжено строк усунення недоліків.

На виконання ухвали суду, позивачем надані відповідні заяви.

Ухвалою суду від 11.05.2023р. позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що позивачем пропущено строк звернення з позовом до суду з посиланням на приписи статті 122 КАС України. Так, відповідач вказує що ОСОБА_1 у позові посилається про обізнаність щодо порушення своїх прав, свобод чи інтересів з моменту отримання листа Міністерства від 24.10.2022 №979774/Б-22616/20.1. Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви з додатками ОСОБА_1 було відомо про закінчення 18.05.2015 виконавчого провадження ВП №42628328 з виконання рішення Європейського суду з прав людини, а також щодо закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.11.2007 справа №2-а-265/07, на час прийняття зазначених рішень.

Відповідач вважає, що позивач не надав та не зазначив жодних доказів наявності поважних причин пропуску значного строку звернення до суду починаючи з 2015 року щодо визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідач зазначає, що рішення суду виконано в повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховано на користь ОСОБА_1 платіжним дорученням Міністерства від 24.09.2014 №5902 у розмірі 34748грн. 63коп. (еквівалент 2000 Євро), платіжним дорученням від 05.05.2015 №332 перераховано пеню за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 472грн. 50коп. Державним виконавцем, керуючись пунктом 8 частини першої статті 49 Закону №606-XIV, 18.05.2015 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №42628328 з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (витяг з автоматизованої системи виконавчого провадження додається). Як вбачається із змісту витягу про закінчення виконавчого провадження ВП №42628328, державним виконавцем встановлено, що кошти присуджені на користь стягувача рішенням Європейського суду виплачено у повному обсязі, а рішення національного суду, на час відкриття даного виконавчого провадження виконано.

Відповідач вказує, що позивач не надав доказів протиправності дій або бездіяльності державного виконавця Міністерства, а фактично наводить доводи щодо незгоди із прийнятим рішенням державного виконавця, яке у цій справі не оскаржується. А також позивач висловлює незгоду щодо дій управління Пенсійного фонду України, незважаючи на прийняті рішення судів.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Донецького окружного адміністративного суду від 19.07.2007 справа №2-а-265/07 позов задоволено: визнано неправомірними дії Червоногвардійського районного Управління Пенсійного фонду України м.Макіївки про відмову ОСОБА_1 у перерахуванні основної та додаткової пенсій по інвалідності за період з 1 листопада 2006 року із розрахунку десяти прожиткових мінімумів для непрацездатних громадян та зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Червоногвардійському районі м.Макіївки перерахувати ОСОБА_1 пенсію за період з 1 листопада 2006 року у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком з послідуючим перерахунком її у відповідності до змін діючого законодавства та встановлення нових розмірів прожиткових мінімумів для непрацездатних громадян.

ОСОБА_1 у грудні 2011 року звернувся до суду із заявою, в якій просив надати Донецькому окружному адміністративному суду звіт про виконання постанови зазначеного суду від 19 липня 2007 року (справа №2-а-265/07), визнати протиправними дії управління ПФУ щодо припинення виконання вказаної постанови та зобов`язати відповідача поновити виконання цього судового рішення з листопада 2011 року.

Донецький окружний адміністративний суд ухвалою від 19.01.2012, залишеною без змін ухвалами Донецького апеляційного адміністративного суду від 15.02.2012 та Вищого адміністративного суду України від 24.07.2012 у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовив.

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвал Донецького окружного адміністративного суду від 19.01.2012, Донецького апеляційного адміністративного суду від 15.02.2012 та Вищого адміністративного суду України від 24.07.2012 з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

В обґрунтування заяви позивач надав копію рішення Європейського суду з прав людини від 13.02.2014 у справі «Васильєв та інші проти України» (заява №29266/08 та 248 інших заявників, у додатку №1 до якого ОСОБА_1 значиться під №202), в якому зазначено, що національні суди ухвалили рішення, відповідно до яких заявники мають право на різні суми відшкодування або вчинення певних дій на їхню користь. Рішення стали такими, що підлягають виконанню, однак не домоглися їх своєчасного виконання.

Рішенням Верховного Суду України від 03.11.2014 справа №21-271а14 відмовлено у задоволенні зазначеної заяви ОСОБА_1 . Суд в обґрунтування рішення зазначив, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 липня 2007 року виконане, оскільки перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до цього рішення здійснено. Зменшення розміру виплат пенсії відбулося не у зв`язку зі зменшенням розміру пенсії, а у зв`язку зі встановленими законодавством обмеженнями у її виплатах, вони не є наслідком невиконання чи неналежного виконання рішення суду в суді, шляхом контролю за виконанням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 лютого 2007 року неможливо, оскільки це рішення виконане, при здійсненні контролю неможливо досліджувати ті обставини, які не встановлювалися судом при розгляді справи, рішення в якій контролюється. Оскільки підставою для зменшення розміру виплат пенсії є Закон №3491-VI та постанова №745, відновити порушене право шляхом скасування ухвали суду про відмову в задоволенні заяви про здійснення судового контролю за виконанням рішення суду неможливо. Зважаючи на те, що відновити встановлене Європейським судом в рішенні від 13 лютого 2014 року порушене право ОСОБА_1 на виплату пенсії шляхом скасування рішення суду, на підставі якого ця пенсія призначена, та ухвали про відмову у здійсненні контролю за його виконанням неможливо, заява про перегляд рішення Вищого адміністративного суду України не підлягає задоволенню.»

Ухвалою Великої Палати Верхового Суду від 15.09.2020 справа №2-а-265/07 провадження №11-231зва20 відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключеними обставинами постанови Верховного Суду України від 03.11.2014 у справі №21-271а14.

За виконавчим провадженням ВП №42628328 з примусового виконання рішення №29266/08, ухваленого 13.02.2014 Європейським судом з прав людини у справі «Васильєв та інші проти України» (в додатку №1 до справи позивач під №202), рішення суду виконано в повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховано на користь ОСОБА_1 платіжним дорученням Міністерства від 24.09.2014 №5902 у розмірі 34748грн. 63коп. (еквівалент 2000 Євро), платіжним дорученням від 05.05.2015 №332 перераховано пеню за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 472грн. 50коп.

18.05.2015 державним виконавцем, керуючись п.8 ч.1 ст.49 Закону №606-XIV, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №42628328 з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Позивач, вважаючи противоправною бездіяльність Міністерства юстиції України, яка полягає у за невиконанні рішення Європейського суду з прав людини від 13.02.2014 року справа «Васильєв та інші проти України» (заява №29266/08 та 248 інших заяв) В додатку №1 до справи позивач під №202, в повному обсязі в частині постанови Донецького окружного адміністративного суду справа №2-а-265/07, звернувся за захистом своїх прав, свобод та інтересів до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (далі Закон №606-XIV), який втратив чинність на підставі Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі Закон №1404-VIII).

Згідно ст.1 Закону №606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.2 Закону №606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (202/98-ВР) (далі - державні виконавці).

Згідно ст.11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.17 Закону №606-XIV підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV (далі Закон №3477-IV).

Підстави закінчення виконавчого провадження закріплені у статті 49 Закону №606-XIV, серед яких, зокрема, фактичне виконання під час виконання рішення Європейського суду з прав людини відповідного рішення.

З матеріалів справи вбачається (витяг від 16.05.2023 ВП - спецрозділ) на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження ВП №42628328 з примусового виконання рішення №29266/08, ухваленого 13.02.2014 Європейським судом з прав людини у справі «Васильєв та інші проти України» (в додатку №1 до справи позивач під №202).

Рішення суду виконано в повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховано на користь ОСОБА_1 платіжним дорученням Міністерства юстиції України №5902 від 24.09.2014 у розмірі 34748грн. 63коп. (еквівалент 2000 Євро), платіжним дорученням №332 від 05.05.2015 перераховано пеню за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 472грн. 50коп.

18.05.2015 державним виконавцем, на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону №606-XIV, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №42628328 з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З наведеного вбачається, що державний виконавець діяв у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження».

На підставі викладеного, позивач не надав доказів протиправності дій або бездіяльності державного виконавця Міністерства, а фактично наводить доводи щодо незгоди із прийнятим рішенням державного виконавця, яке не є предметом оскарження. Позивач не навів та не надав доказів необізнаності закінчення виконавчого провадження ВП №.05.2015р. на підставі його фактичного повного виконання та не спростував отримання грошових коштів за результатом його виконання.

Крім того, позивач висловлює незгоду щодо дій управління Пенсійного фонду України, яке не є стороною у спірних правовідносинах, незважаючи на прийняті рішення судів.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає протиправної бездіяльності відповідача за невиконання рішення Європейського суду з прав людини винесене рішення 13.02.2014 року справа «Васильєв та інші проти України» (заява №29266/08 та 248 інших заяв) В додатку №1 до справи позивач під №202, в повному обсязі в частині постанови Донецького окружного адміністративного суду справа №2-а-265/07, а тому заявлені позивачем вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (ст.9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.77 КАС України).

Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Підстави для розподілу судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України, відсутні.

Керуючись ст.ст.9, 90, 72-78, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова