Справа № 380/21447/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/21447/21 пров. № А/857/7629/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судова-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевич Т.В.,

Сеник Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року у справі № 380/21447/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,-

суддя у І інстанції - Карп`як О.О.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складення повного тексту рішення - не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також - ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд:

-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення повного розрахунку на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 19.05.2017 року у зв`язку із звільненням з військової служби;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2017 по 11.10.2021 в сумі 257 915, 25 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що станом на день виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі, що змусило його звернутися з відповідним позовом до Львівського окружного адміністративного суду (справа № 380/7363/20, №380/4321/21). На виконання рішень Львівського окружного адміністративного суду відповідач нарахував позивачеві на картковий рахунок кошти, а отже відбувся остаточний розрахунок по належних йому виплатах, відтак в період з 20.05.2017 до 11.10.2021 існувала затримка в розрахунку у зв`язку із звільненням. Вважає, що у позивача виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.03.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2017 по 11.10.2021 в сумі 257 915, 25 грн. відмовлено повністю.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який вважає, що оскаржуване рішення не може бути визнано законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду та ухвалення незаконного рішення, просить скасувати рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що йому вже проведено виплати належних сум і час затримки розрахунку визначено, що дає підстави для ухвалення рішення по суті із застосуванням правових висновків Верховного Суду у справі № 480/3105/19.

Наявність спору у справі № 380/4094/22 на час розгляду справи № 380/21447/21 не створювало для суду перешкоди ухвалити рішення по суті позовних вимог, оскільки, згідно висновків Верховного Суду залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначає, що для визначення розміру середнього грошового забезпечення у розглядуваній справі достатньо юридично значимих фактів - звільнення позивача і докази не проведення розрахунку та виплати належних сум.

Сам факт наявності лише спору у справі № 380/4094/22 про можливо належну до виплати позивачу індексацію грошового забезпечення не вказує на факт належних позивачу сум, оскільки спір ще не вирішено. У разі вирішення спору у справі №380/4094/22 не на користь позивача, позивач буде позбавлений доступу до суду, з урахуванням строків звернення до суду у справах про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Також не факт, що у разі ухвалення рішення про виплату індексації грошового забезпечення буде можливість реалізувати право на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням всіх сум виплат, проведених поза межами строків розрахунку.

Вважає, що у разі необхідності встановлення всіх сум належних позивачу для застосування принципу пропорційності при стягненні середнього грошового забезпечення і неможливості ухвалення рішення у зв`язку із наявністю справи № 380/4094/22, суд першої повинен був зупинити провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України.

Відповідач ВЧ НОМЕР_1 скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, через що ухвалив законне і справедливе судове рішення.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень ст. 311 КАС України.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 06.05.2017 № 124 капітана ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас на підставі п. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 1 ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з урахуванням п.п. «ї» (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом 2 ч.3 ст. 23 цього Закону) п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.05.2017 № 99 виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 з 19.05.2017.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій з правом на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 12.10.2015.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2020 у справі № №380/7363/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати йому на день звільнення 19.05.2017 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2017 роки; зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 19.05.2017; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

13.05.2021 Львівським окружним адміністративним судом прийнято рішення у справі № 380/4321/21, яким визнано протиправними дії та бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 в частині виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, без врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889; зобовя`зано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену ч. 2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, з відрахуванням раніше проведених виплат; визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 в частині виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення, у лютому 2014 року, серпні 2015 року, червні 2016 року, квітні 2017 року, передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889; зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу недоплачену допомогу на оздоровлення у лютому 2014 року, серпні 2015 року, червні 2016 року, квітні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2021 у справі № 380/4321/21 скаргу ВЧ НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 - без змін.

Згідно картки особового рахунку ОСОБА_1 за 2017 рік та виписок картрахунку акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» ВЧ НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_1 виплачено: у травні 2017 року кошти в розмірі 11030,8 грн. - грошове забезпечення за травень 2017 року; у травні 2017 року кошти в розмірі 6894,25 грн. - матеріальна допомога для вирішення соціально побутових питань, у травні 2017 року кошти в розмірі 44541, 35 грн. - одноразова грошова допомога при звільненні, а також, на виконання судових рішень: 22.01.2021 кошти в розмірі 18044,96 грн. - компенсація за невикористану додаткову відпустку; 12.10.2021 кошти в розмірі 31831,07 грн. - одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років, недоплачені допомоги на оздоровлення у лютому 2014 року, серпні 2015 року, червні 2016 року, квітні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.

Вважаючи, що відповідач у день звільнення не провів виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50%, одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років, недоплачені допомоги на оздоровлення у лютому 2014 року, серпні 2015 року, червні 2016 року, квітні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 та з урахуванням положень ст. 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку, у зв`язку з чим звернуся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно висновків Верховного Суду залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. На момент вирішення справи, у провадженні Львівського окружного адміністративного суду перебуває справа № 380/4094/22 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ А про зобов`язання нарахувати і виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з серпня 2010 року по грудень 2013 року та з січня 2016 року по 19 травня 2017 року, яка ще не вирішена по суті заявлених вимог, неможливо встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Приписами ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2019 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту ст. 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч.1 ст. 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

З огляду на зазначене, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років, одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 10 календарних років, недоплачені допомоги на оздоровлення у лютому 2014 року, серпні 2015 року, червні 2016 року, квітні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889.

При цьому, із додаткових письмових пояснень представника ВЧ НОМЕР_1 та комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» судом першої інстанції встановлено, що у лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з серпня 2010 року по 31 грудня 2013 року та з січня 2016 року по 19 травня 2017 року; зобов`язання нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з серпня 2010 року по 31 грудня 2013 року та з січня 2016 року по 19 травня 2017 року (справа №380/4094/22/).

Рішення по суті заявлених позовних вимог на день вирішення розглядуваної справи ще не прийнято.

Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. Так, ухвалюючи постанову від 06.02.2019р. у зазначеній справі Велика Палата дійшла висновків про те, що згідно з ч.ч.2 і 3 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021р. у справі № 825/997/17 та у постанові Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 820/3423/18.

При цьому, індексація грошового забезпечення не може вважатись одноразовою виплатою і за загальним правилом повинна бути включена до обрахункової величини при визначенні розміру грошового забезпечення, за наявності такого права у позивача, що є предметом спору справи № 380/4094/22.

Таким чином, на момент вирішення розглядуваної справи існує спір між ОСОБА_2 та ВЧ НОМЕР_3 в частині ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з серпня 2010 року по 31 грудня 2013 року та з січня 2016 року по 19 травня 2017 року, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість установлення розміру усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому правильно вказав, що згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.02.2021 у справі №160/13220/19 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням. Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Щодо апеляційних доводів про необхідність, на думку скаржника, зупинення провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України, колегія суддів зазначає, що враховуючи зміст позовних вимог ОСОБА_1 , а також зазначений висновок Верховного Суд про те, що працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку у розглядуваній справі відсутні правові підстави для зупинення провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року у справі № 380/21447/21 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 27 червня 2023 року