Справа № 140/5241/23
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року ЛуцькСправа № 140/5241/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ковельського відділу управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом (нова редакція) до Ковельського відділу управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправними дій щодо відмови вклеїти фотографію після виповнення 45 років в паспорт у формі паспортної книжечки; зобов`язання вклеїти фотографію після виповнення 45 років в паспорт у формі паспортної книжечки.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що звернулася до відповідача із заявою, у якій повідомила про відмову в обміні паспорта громадянина України у формі книжечки на паспорт у формі картки у зв`язку із пропуском місячного строку для вклеювання нової фотокартки по досягненню 45-річного віку. Проте відповідач письмово повідомив про відмову у вклеюванні фотокартки у зв`язку із пропуском місячного строку.

Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною та просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити. В обґрунтування цієї позиції зазначив, що позивач звернулася із заявою, повідомивши про відмову у здійсненні обміну паспорта громадянина України у зв`язку із пропуском строку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нової фотокартки на паспорт у формі ІD-картки. На вказане звернення, яке не є заявою про надання адміністративної послуги, надано письмову відповідь.

Відповідач вважає, що відсутні підстави для визнання його дій протиправними.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

30 серпня 1996 року Ратнівським районним відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .

Листом від 16 лютого 2023 року №0717-160/0717.1-23 у відповідь на заяву позивача відповідач повідомив, що відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 (далі - Порядок №302), якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток, здійснюється обмін паспорта на паспорт у формі картки.

При вирішенні спору суд враховує такі нормативно-правові акти.

Згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України від 20 листопада 2012 року №5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі - Закон №5492-VI, зі змінами) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються, зокрема, на: документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, серед яких: паспорт громадянина України.

Як передбачено частиною третьою статті 13 Закону №5492-VI, паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 14 Закону №5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації.

За приписами частин першої четвертої статті 21 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Паспорт громадянина України оформляється особам, які не досягли вісімнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли вісімнадцятирічного віку, - на кожні 10 років. Паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Водночас чинним є Положення №2503-ХІІ, пунктом 3 якого передбачено, що бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктом 15 Положення №2503-ХІІ для вклеювання до паспорта нових фотокарток при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку подаються паспорт і дві фотокартки зазначеного розміру.

Відповідно до пункту 18 Положення №2503-ХІІ для одержання, обміну паспорта і вклеювання до нього нових фотокарток громадянин подає документи і фотокартки не пізніш як через місяць після досягнення відповідного віку або зміни (переміни) прізвища, імені чи по батькові, встановлення розбіжностей у записах або непридатності паспорта для користування.

Підпунктом 6 пункту 6 Порядку №302 визначено, що обмін паспорта здійснюється у разі: якщо особа досягла 25- чи 45-річного віку та не звернулася в установленому законодавством порядку не пізніше як через місяць після досягнення відповідного віку для вклеювання до паспорта зразка 1994 року нових фотокарток.

03 квітня 2019 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №398 «Про внесення зміни до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. №302», відповідно до якої пункт 3 Постанови №302 доповнено абзацом такого змісту: «Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року».

Згідно із абзацом третім пункту 2 розділу V (Уклеювання фотокарток) Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2019 року №456, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 червня 2019 року за №620/33591 (далі - Порядок №456), для вклеювання фотокартки при досягненні відповідного віку особа після спливу тридцятиденного строку заявник подає працівнику територіального підрозділу за місцем проживання заяву про вклеювання фотокартки, паспорт і дві фотокартки розміром 3,5 x 4,5 см із зображенням, яке відповідає досягнутому нею віку, та відповідне рішення суду. Облік заяв про вклеювання фотокартки здійснюється в журналі реєстрації заяв про вклеювання фотокарток.

Системний аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави дійти висновку про те, що чинним законодавством України передбачено вклеювання до паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки нових фотокарток при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку, при цьому для вклеювання до паспорта нових фотокарток при досягненні громадянином вказаного віку необхідно подати паспорт і дві фотокартки не пізніш як через місяць після досягнення відповідного віку.

Суд звертає увагу, що у той час, як Порядок №302 визначив правові наслідки пропуску місячного строку для подання документів для вклеювання до паспорта нових фотокарток при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку (тобто, паспорт підлягає обміну), то Положення №2503-ХІІ таких правових наслідків не визначає.

Суд також враховує, що чинним законодавством України (а саме абзацом третім пункту 2 розділу V Порядку № 456) все ж передбачена можливість вклеювання фотокартки до паспорта у формі книжечки при досягненні відповідного віку та після спливу тридцятиденного строку, але на підставі відповідного рішення суду.

При цьому суд бере також до уваги, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 був виданий позивачу 30 серпня 1996 року, тобто до набрання чинності Законом №5492-VI, пунктом 1 розділу V «Перехідні положення» якого передбачено, що документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.

На думку суду, враховуючи, що Положення №2503-ХІІ має вищу юридичну силу за Порядок №302, то пропуск особою місячного строку для звернення за вклеюванням до паспорта у формі книжечки нових фотокарток при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку не може мати правовим наслідком позбавлення особи надалі мати паспорт громадянина України у формі книжечки. Отже, не зважаючи на пропуск позивачем місячного строку для звернення за вклеюванням до паспорта у формі книжечки нової фотокартки при досягненні 45-річного віку, та враховуючи, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 був виданий позивачу до набрання чинності Законом №5492-VI, вона не може бути позбавлена права на подальше використання паспорта саме у формі книжечки, за умови вклеювання нової фотокартки.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених вище норм права застосований Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №620/882/20.

Крім того, при вирішенні цієї справи суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у зразковій справі №806/3265/17 за позовом ОСОБА_2 до Коростенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. У цій постанові міститься висновок, що норми Закону №5492-VI на відміну від норм Положення №2503-XII не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря. Законодавець, приймаючи Закон №1474-VIII, яким внесено зміни до Закону №5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України.

Крім того, суд звертає увагу на ухвалу Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі №620/1962/19, якою встановлено правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права у спорі громадянина з територіальним органом Державної міграційної служби щодо вклеювання до паспорта громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року нової фотокартки у зв`язку із досягненням 45-річного віку, та у вказаній справі позовні вимоги про зобов`язання вклеїти до паспорта громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року нової фотокартки у зв`язку з досягненням 45 років були задоволені.

У постанові від 21 квітня 2021 року у справі №620/882/20 Верховний Суд також застосував такий спосіб захисту порушених прав позивача.

Суд не бере до уваги викладені у відзиві доводи представника відповідача про те, що звернення позивача не є заявою про надання адміністративної послуги, оскільки такі мотиви не були викладені при наданні позивачу відповіді.

З огляду на підстави звернення позивача до відповідача (пропуск місячного строку звернення за вклеюванням нової фотокартки після досягнення 45 років) останній мав би роз`яснити про можливість вклеювання у паспорт зразка 1994 року нової фотокартки, а не роз`яснювати про необхідність обов`язкового обміну такого паспорта на паспорт у формі картки.

З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом прийняття рішення про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у вклеюванні фотокартки до паспорта громадянина України у зв`язку з досягненням 45-річного віку та зобов`язання Ковельський відділ УДМС України у Волинській області вклеїти нову фотокартку у паспорт ОСОБА_1 зразка 1994 року.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, сплатила судовий збір у сумі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією від 27 березня 2023 року.

Оскільки суд задовольняє позов, то на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (є юридичною особою), територіальним підрозділом якого є відповідач, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 1073,60 грн.

Щодо стягнення на користь позивача судових витрат в сумі 1500 грн, понесених на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У пункті 269 Рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, суд зазначає, що витрати останньої на складання та подання до суду адміністративного позову в сумі 1500,00 грн є значно завищеними та належним чином необґрунтованими з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання правової допомоги від 09 березня 2023 року, акту прийому-передачі наданої правової допомоги від 11 березня 2023 року, квитанції до прибуткового касового ордеру від 11 березня 2023 року, позивач сплатив адвокату Панасюку І.І., який здійснює професійну діяльність відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ВЛ №1054 від 02 листопада 2018 року, кошти на правничу допомогу в сумі 1500 грн.

Суд зазначає, що вказана в акті приймання юридичних послуг відповідно до розрахунку витрат адвоката на правничу допомогу, надану клієнту, послуга у вигляді складання і подання до суду позовної заяви (1000 грн) пов`язана з розглядом справи та реально надана, а тому підлягає відшкодуванню. Проте, решта послуг відшкодуванню не підлягає, оскільки послуга у вигляді укладення договору про надання правової допомоги, усна консультації клієнта, вивчення документів наданих клієнтом, виготовлення копій документів (500 грн) охоплюється написанням позовної заяви.

Отже, на переконання суду, розрахунок витрат на правову допомогу, який міститься в акті прийому-передачі виконаних робіт, є необґрунтованим, неспівмірним із затраченим часом та обсягом наданих адвокатом послуг.

На думку суду, враховуючи, що дана справа є незначної складності, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, беручи до уваги час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг та їх обсяг, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а решту витрат на вказану допомогу повинен понести позивач.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в загальному розмірі 2073,60 грн., з них: судовий збір в сумі 1073,60 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000,00 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ) до Ковельського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (45101, Волинська область, місто Ковель, вулиця Драгоманова, 22) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Ковельського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області щодо відмови ОСОБА_1 вклеїти у паспорт громадянина України зразка 1994 року нову фотокартку у зв`язку з досягненням 45 років.

Зобов`язати Ковельський відділ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області вклеїти до паспорта ОСОБА_1 зразка 1994 року (серії НОМЕР_1 ) нову фотокартку.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Градний Узвіз, 4, ідентифікаційний код юридичної особи 37821586) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі 2073,60 грн. (дві тисячі сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк