Справа № 460/13278/23
Суддя: Н.С. Гудима
Дата ухвалення: 2023-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 червня 2023 року м. Рівне №460/13278/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гудими Н.С., розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом

ОСОБА_1
доРівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції
про скасування арешту з рухомого та нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту всього нерухомого майна №9013989 та арешту рухомого майна №9014052, накладених відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №б/н від 21.08.2009; і зобов`язання внести відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів рухомого майна щодо зняття арештів.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що при вчиненні нотаріальних дій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна позивачу стало відомо про наявність обтяжень у зв`язку з арештами рухомого і нерухомого майна. Вказано, що у відповідь на звернення її представника відповідачем повідомлено, що підставою для накладення зазначених арештів значиться постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №б/н від 21.08.2009. Водночас у знятті арештів позивачу відмовлено, оскільки відсутня інформація, що дає можливість ідентифікувати на підставі якого виконавчого документа накладено арешти. Вважає, що існування безпідставних, незаконних арештів на майно порушує її конституційне право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а тому просила скасувати накладені арешти в судовому порядку та позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 07.06.2023 позовна заява залишалася без руху.

Ухвалою суду від 19.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та у порядку статті 287 КАС України призначено судове засідання на 26.06.2023.

В судове засідання 26.06.2023 представники сторін не прибули, хоча про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Від сторін надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі. Відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався, у заяві про розгляд справи без його участі зазначив, що не заперечує проти задоволення позову.

У зв`язку з цим, ухвалою від 26.06.2023 суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового розгляду справи (в письмовому провадженні) за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши позовну заяву та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно з інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру обтяжень рухомого майна ОСОБА_1 стало відомо, що згідно з постановою відділу Державної виконавчої служби Рівненського управління юстиції від 21.08.2009 №б/н на її рухоме і нерухоме майно накладено арешт (номер запису про обтяження 9013989).

У зв`язку з цим, 28.03.2023 позивач звернулася до Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з заявою про зняття вказаного арешту.

Листом №30077 від 28.04.2023 у відповідь на дану заяву відповідач повідомив, що згідно з інформаційною довідкою №331841015 від 10.05.2023 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявне обтяження за №9013989 та згідно з витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №24547249 наявне обтяження рухомого майна №9014052, які були зареєстровані 01.09.2009 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №б/н від 21.08.2009, яка була видана ВДВС Рівненського РУЮ щодо ОСОБА_1 . Поряд з цим, вказав, про неможливість зняти арешти, накладені на її рухоме і нерухоме майно, оскільки відсутня інформація, що дає можливість ідентифікувати на підставі якого виконавчого документа накладено такі арешти.

У відповідь на адвокатський запит листом від 16.05.2023 №35229 відповідач повідомив, що відповідно до даних, що містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження станом на 16.05.2023 будь-які виконавчі документи про стягнення боргу з ОСОБА_1 у Відділі на виконанні не перебувають.

Вважаючи арешти, накладені на рухоме і нерухоме майно, безпідставними і протиправними, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, на час накладення арешту на майно позивача та повернення виконавчого листа у ВП №20483683 регламентувались Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон №606-XIV).

Відповідно до ст.1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у вказаному Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених вказаним Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до вказаного Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до вказаного Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №606-XIV примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Частиною 1 ст.6 Закону №606-XIV встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з положеннями ч.1 ст.11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених вказаним Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст.25 Закону №606-XIV за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно зі ст.57 Закону 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Зняття арешту з майна врегульовано ст.60 Закону 606-XIV.

Так, у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених вказаним Законом (ч.1 ст.50 Закону № 606-XIV).

Частиною 2 ст.50 Закону №606-XIV встановлено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню. В свою чергу, відсутність виконавчого провадження свідчить про відсутність правової підстави для здійснення примусового виконання рішення, а отже і відсутність правової підстави для забезпечення його реального виконання.

Як свідчить зміст листа відповідача №30077 від 28.04.2023 у Відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №14175980 з примусового виконання виконавчого листа №2-1629 від 09.06.2009, виданого Рівненським районним судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 1370 грн., однак в межах цього виконавчого провадження №14175980 не було винесено постанови про арешт майна боржника. В подальшому, 30.05.2011, державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8. ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення постанови) у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду.

Будь-яких доказів щодо наявності незавершених виконавчих проваджень, боржником у яких є ОСОБА_1 , відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять. Більше того, відповідачем стверджується, що станом на 16.05.2023 будь-які виконавчі документи про стягнення боргу з ОСОБА_1 у Відділі на виконанні не перебувають і у Єдиному реєстрі боржників ОСОБА_1 не значиться.

Відповідно до ст.30 Закону №606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому вказаним Законом порядку, а саме:

- закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 вказаного Закону України;

- повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 вказаного Закону України;

- повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 вказаного Закону України.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким жодні інші дії державного виконавця не проводяться.

При цьому, відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі - Інструкція №512/5) (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Як вже зазначалося судом раніше, за правилами ст.50 Закону №606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту.

Таким чином, відповідно до зазначеної статті та положень Інструкції №512/5 головний державний виконавець, завершуючи виконавче провадження, зобов`язаний був зняти накладений на майно позивача арешт. Попри це, як свідчать матеріали справи, а саме: відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, арешти з рухомого і нерухомого майна позивача, накладені постановою від 01.09.2009, державним виконавцем зняті не були.

Як наслідок, запис про існування відповідних арештів досі містяться у Реєстрах обтяжень рухомого і нерухомого майна (записи №9013989 та №9014052).

Водночас існування арешту на майно позивача порушує його конституційне право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю (ст. 41 Конституції України).

Окрім того, згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зміст цієї статті полягає, серед іншого, в тому, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

З огляду на викладене, на переконання суду, наявність чинного арешту майна позивача, накладеного понад 10 років тому та неанульованого з вини посадових осіб органу державної влади, поза сумнівом, порушує законні права та інтереси позивача.

Висновки аналогічного змісту викладені у постанові Верховного Суду від 27.03.2020 у справі №817/928/17.

Системний аналіз положень Закону України Про виконавче провадження №1404-VIII від 02.06.2016, зокрема приписів статей 13, 18, 37, 40, вказує на те, що посадові особи органу ДВС діють лише в рамках відкритих виконавчих проваджень, а повноваження державного виконавця як щодо накладення арешту на майно, так і щодо його скасування можуть бути реалізовані ним винятково під час здійснення виконавчого провадження.

Проте, як вже зазначалося, виконавче провадження, в рамках якого відповідачем накладено арешти на майно позивача, не встановлене, єдине виконавче провадження, в якому позивач була боржником, закінчене. Водночас, в силу вимог закону накладений органом ДВС арешт на майно боржника підлягає зняттю (скасуванню) саме в рамках виконавчого провадження і не інакше.

Більше того, визначений ч.4 ст.59 Закону України Про виконавче провадження №1404-VIII перелік підстав для зняття виконавцем арешту з майна (коштів) боржника є вичерпним, а згідно з ч.5 цієї статті - у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Разом з тим, суд зауважує, що законні права та інтереси позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, насамперед порушуються наявністю у відповідних реєстрах інформації про державну реєстрацію обтяжень, а саме: арешту її рухомого і нерухомого майна, номер записів про обтяження №9013989 та №9014052.

Відповідно до ст.59 ч.2 Закону України Про виконавче провадження у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Згідно ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Пунктом 1 ч.2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Рішення суду про зняття арешту з майна є підставою для припинення обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, реєстрація чого відноситься до повноважень державного реєстратора.

Встановлені судом обставини справи та становище, в якому опинився позивач у зв`язку з існуванням чинного арешту його рухомого і нерухомого майна, дають суду підстави для висновку, що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача у цьому випадку є прийняття судом рішення про скасування арештів з рухомого і нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , накладеного постановою б/н від 21.08.2009 (номер записів обтяження №9013989 та №9014052) з наступним поданням такого рішення відповідному суб`єкту державної реєстрації для здійснення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна позивача в порядку, визначеному чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на рухоме і нерухоме майно та їх обтяжень. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту є належним і адекватним спірним правовідносинам.

Згідно з частинами 1-2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд звертає увагу на те, що в ході судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень не заперечив проти задоволення позову, доводи позивача обґрунтовані, підтверджені належними та допустимими доказами, а факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 слід задовольнити повністю.

В силу приписів статті 139 КАС України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Поряд з цим, щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує таке.

Відповідно до ч.2 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч.3 та ч.4 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про стягнення на його користь судових витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн.

На обґрунтування вказаних витрат позивач додав до матеріалів позову копію договору про надання правової допомоги від 08.05.2023, акт приймання-передачі наданих послуг за вказаним договором та розрахунок витрат, пов`язаних з правовою допомогою від 22.06.2023 на загальну суму 6000 грн.

Так, згідно з розрахунком витрат адвокатом в ході надання правничої допомоги в межах даної справи надано позивачу послуги на загальну вартість 6000 грн: 1) попередня консультація - 1000 грн; 2) написання адвокатського запиту - 1000 грн., написання адміністративного позову 3000 грн, написання заяви на усунення недоліків 500 грн., написання заяви про поновлення процесуального строку.

Разом з тим, щодо відсутності документа про фактичну сплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу (платіжного документа), то суд враховує таке.

У постанові Верховного Суду від 21.01.2021 (справа №280/2635/20, провадження №К/9901/29763/20) судова колегія зазначила, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Так, на переконання колегії суддів, норми ст.ст. 134, 139 КАС були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Враховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що долученими до матеріалів цієї справи доказами доведено факт надання адвокатом правничої допомоги позивачу у межах розгляду даної адміністративної справи.

Разом з тим, стосовно розміру витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", "East/West Alliance Limited" проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи встановлені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складання та подання позову явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Зважаючи на те, що дана справа належить до категорії справ незначної складності, її розгляд здійснювався в порядку письмового провадження, а також беручи до уваги значну кількість сталої судової практики у спірних правовідносинах та фактичний обсяг виконаної роботи, на переконання суду, розумно обґрунтованими є заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, у розмірі 3000 грн., а їх стягнення з відповідача у такому розмірі не становитиме надмірний тягар для державної установи.

Таким чином, заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню у загальній сумі 3000 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 270-272, 287 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Скасувати арешти рухомого і нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , накладені згідно з постановою відділу Державної виконавчої служби Рівненського управління юстиції б/н від 21.08.2009 (номер записів про обтяження: №9013989 та №9014052).

Зобов`язати Рівненський відділ державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо скасування арешту всього нерухомого майна №9013989, накладеного відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №б/н від 21.08.2009.

Зобов`язати Рівненський відділ державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести відомості до Державного реєстру обтяжень рухомого майна щодо скасування арешту всього рухомого майна №9014052, накладеного відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №б/н від 21.08.2009.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції судові витрати на правничу допомогу у розмірі у розмірі 3000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 29 червня 2023 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Рівненський відділ державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (вул. Петра Могили, 22-Б,м .Рівне,33000, ЄДРПОУ/РНОКПП 35007151)

Суддя Н.С. Гудима