Справа № 200/5302/22
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2023-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року справа №200/5302/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенко І.В., Казначеєв Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 р. у справі № 200/5302/22 (головуючий І інстанції Бабіч С.І.) за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

27 грудня 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі - відповідач), у якій просив: визнати дії відповідача щодо відмови у видачі неповнолітній доньці, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Слов`янська Донецької області, громадянці України, паспорта у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до "Положення про паспорт громадянина України", затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ, із наступними змінами та доповненнями, - протиправними; зобов`язати відповідача оформити та видати неповнолітній доньці, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Слов`янська Донецької області, громадянці України, у зв`язку із досягненням ІНФОРМАЦІЯ_2 нею 16 віку паспорт громадянки України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до "Положення про паспорт громадянина України", затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ, із наступними змінами та доповненнями, без передачі будь-яких даних про неї та її батьків до Єдиного державного демографічного реєстру, без формування (присвоєння) унікального номеру запису у Реєстрі (УНЗР), без відцифрованого підпису ОСОБА_4 , без відцифрованого образу обличчя ОСОБА_4 , без відцифрованих відбитків пальців рук ОСОБА_4 , без використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що листом від 14.12.2022 року відповідачем відмовлено в оформленні та видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі книжечки (зразка 1994 року) з посиланням на Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 302 та Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджений наказом МВС України від 06.06.2019 року № 456.

Позивач вважає вказану відмову відповідача протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом в інтересах неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 р. у справі № 200/5302/22 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області щодо відмови у видачі неповнолітній доньці, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Слов`янська Донецької області, громадянці України, паспорта у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ, із наступними змінами та доповненнями. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області оформити та видати неповнолітній доньці, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Слов`янська Донецької області, громадянці України, у зв`язку із досягненням ІНФОРМАЦІЯ_2 нею 16 віку паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ, із наступними змінами та доповненнями. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Донецькій області не звертався і, відповідно, відмови у наданні адміністративної послуги щодо оформлення паспорта зразка 1994 року не отримував, хоча у наданій на заяву позивача відповіді ГУ ДМС України в Донецькій області № П-59/6/1401-22/1401.2.5.2/4705-22 від 14.12.2022 року було чітко вказано про необхідність звернення з такою заявою саме до територіального підрозділу ДМС України.

У даному разі відсутній предмет спору, що може оскаржуватись у судовому порядку, внаслідок чого позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Також в апеляційній скарзі зазначено про необхідність надання для оформлення паспорта усіх документів, визначених Тимчасовим порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженим наказом МВС України від 06.06.2019 року № 456.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 07.12.2006 року позивач - ОСОБА_1 , і ОСОБА_5 - є батьками неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

01.12.2022 року ОСОБА_2 та її законними представниками - батьками - ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , до відповідача було подано письмову заяву про оформлення ОСОБА_2 паспорта зразка 1994 року у формі книжечки.

До цієї заяви було додано дві кольорові фотокартки розміром 35 мм х 45 мм, а також копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 , домової книги, свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , паспорта громадянина України ОСОБА_1 , паспорта громадянина України ОСОБА_5 .

Заява підписана ОСОБА_2 та її законними представниками - батьками ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .

У відповідь на заяву листом № П-59/6/1401-22/1401.2.5.2/4705-22 від 14.12.2022 року ГУ ДМС України в Донецькій області повідомило про те, що оформлення та видача паспорта громадянина України зразка 1994 року ОСОБА_2 є можливими за умови подання документів, перелік яких передбачено Тимчасовим порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, що затверджений наказом МВС України від 06.06.2019 року № 456 (у тому числі рішення суду, що набрало законної сили) до територіального підрозділу Державної міграційної служби.

Відповідачем фактично було відмовлено в оформленні та видачі ОСОБА_2 (законним представником якої є її батько - ОСОБА_1 , тобто позивач у справі) паспорта громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 5 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 року № 2235-III (далі - Закон № 2235-III) визначено, що документом, що підтверджує громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру, а також видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані ці документи визначаються Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 року № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI).

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону № 5492-VI бланки документів, якщо інше не визначено цим Законом, виготовляються за єдиними зразками та технічними описами, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Частинами 1 та 2 статті 21 Закону № 5492-VI встановлено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з частиною 4 статті 21 Закону № 5492-VI визначено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

25.03.2015 року Кабінетом Міністрів України на виконання вимог частини 2 статті 15 Закону № 5492-VI було прийнято постанову № 302 "Про затвердження бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України" (далі - Постанова КМУ № 302).

Згідно з абзацом 1 пункту 2 Постанови КМУ № 302 із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру з 01.01.2016 року запроваджується оформлення і видача паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм і паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, яке затверджене постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-XII.

Абзацом 2 пункту 2 Постанови КМУ № 302 передбачено, що із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру з 01.11.2016 року запроваджується оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Відповідно до вимог пунктів 3, 5, 6, 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ (далі - Положення № 2503-ХІІ) бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення. Паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88х125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України та перфоровано серію та номер паспорта. У верхній частині лицьового боку обкладинки зроблено напис "Україна", нижче - зображення Державного герба України, під ним - напис "Паспорт". На внутрішньому лівому боці обкладинки у центрі - зображення Державного прапора України, нижче - напис "Паспорт громадянина України". На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім`я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка та відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою. Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються. Третя, четверта, п`ята та шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних у паспорт, а сьома, восьма і дев`ята - для особливих відміток. На десятій сторінці робляться відмітки про сімейний стан власника паспорта, на одинадцятій - шістнадцятій - про реєстрацію постійного місця проживання громадянина. На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев`ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор. На внутрішньому правому боці обкладинки надруковано витяг з цього Положення. Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується. До паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним.

Пунктом 13 Положення № 2503-ХІІ визначено, що для одержання паспорта громадянин подає заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35x45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

Відповідно до частини 5 статті 21 Закону № 5492-VI встановлено, що оформлення паспорта громадянина України здійснюється розпорядником Реєстру. Прийняття заяв-анкет для внесення інформації до Реєстру, видача паспорта громадянина України здійснюються розпорядником Реєстру або уповноваженими суб`єктами, передбаченими пунктом 4 частини першої статті 2 цього Закону.

Згідно з положеннями частини 5 статті 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України видається не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня оформлення заяви-анкети на його отримання або не пізніше ніж через 10 робочих днів з дня оформлення заяви-анкети на його термінове отримання. Паспорт громадянина України вперше видається не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня оформлення заяви-анкети на його отримання.

Суд зазначає, що посиланням позивача на порушення принципу поваги до приватного життя суб`єкта персональних даних, шляхом електронної обробки таких даних у процесі оформлення ID-паспорта, є обґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно зі статтю 2 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" від 23.04.1991 року № 987-XII (далі - Закон № 987-XII) в Україні усі правовідносини, пов`язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються законодавством України. Законодавство України про свободу совісті та релігійні організації складається з цього Закону та інших законодавчих актів України, виданих відповідно до нього.

Відповідно до положень частини 1 статті 3 Закону № 987-XII кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Статтею 3 Закону № 987-XII чітко визначено, у чому полягає право на свободу совісті, яке не може зменшувати прав державних органів чи то впливати на виконання ними дискреційних повноважень.

Згідно зі статтею 4 Закону № 987-XII встановлено, що громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від їх ставлення до релігії. В офіційних документах ставлення громадянина до релігії не вказується. Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав, встановлення прямих чи непрямих переваг громадян залежно від їх ставлення до релігії, так само як і розпалювання пов`язаних з цим ворожнечі й ненависті чи ображання почуттів громадян, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом.

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтями 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV передбачено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 01.07.2014 року у справі "S.A.S. проти Франції" (заява № 43835/11) зазначено про те, що хоча релігійна свобода є, передусім, справою совісті кожної окремої людини, вона також означає право людини на свободу сповідувати свою релігію одноособово і приватно або спільно з іншими, прилюдно і у колі своїх одновірців. У статті 9 перелічені різні форми, в яких людина може реалізовувати право на сповідування своєї релігії або переконань - це можуть бути богослужіння, вчення, а також виконання та дотримання релігійних обрядів (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Cha'are Shalom Ve Tsedek проти Франції" [ВП], № 27417/95, § 73, ECHR 2000-VII, і згадане вище рішення у справі Leyla Sahin, § 105). Однак гарантії статті 9 не поширюються на кожну дію, на вчинення якої особу спонукає чи надихає релігія або переконання, і ця стаття не завжди гарантує особі право поводити себе у публічній сфері так, як приписує її релігія або переконання (див., зокрема, рішення у справі "Arrowsmith проти Сполученого Королівства", № 7050/75, доповідь Комісії від 12.10.1978 року, DR 19; рішення у справі "Kalac проти Туреччини" від 01.07.1997 року, § 27, Reports of Judgments and Decisions 1997-IV; та згадане вище рішення у справі Leyla Sahin, §§ 105 і 121). Суд нагадує, що загальна політика або заходи, які призводять до непропорційно серйозних негативних наслідків для певної групи людей, можуть вважатися дискримінаційними, навіть якщо вони не спрямовані конкретно проти цієї групи і не мають дискримінаційної мети (див., наприклад, рішення у справі "D.H. та інші проти Чеської Республіки" [ВП], № 57325/00, §§ 175 і 184-185, ECHR 2007-IV). Але дискримінаційного характеру така політика чи заходи набувають лише у разі, якщо вони не мають під собою "об`єктивних і достатніх підстав", тобто, якщо вони не служать досягненню "легітимної мети" або якщо не забезпечено "належного пропорційного співвідношення" між використовуваними засобами та поставленою метою (див. там само, § 196).

Суд враховує правову позицію стосовно права особи на отримання паспорта в формі паспортної книжечки, яку було висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року в зразковій справі № 806/3265/17.

У даній постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала те, що норми Закону № 5492-VI, на відміну від норм Положення № 2503-ХІІ, не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, імені та по батькові, залишаючи тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій.

На переконання Великої Палати Верховного Суду, це є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Також такий підхід не відповідає вимогам якості закону (тобто, таке втручання не було "встановлене законом"), не є "необхідним у демократичному суспільстві". Зазначене допускає свавільне втручання в право на приватне життя в контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За наведеними у постанові висновками Великої Палати Верховного Суду позбавлення особи можливості отримання паспорта в традиційній формі - у вигляді паспортної книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не є необхідним у демократичному суспільстві, і таке втручання є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами позивача стосовно права на одержання паспорта громадянина України у формі, затвердженій Положенням № 2503-ХІІ.

Дії відповідача щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення № 2503-ХІІ потребують оцінки суду на предмет їх відповідності критеріям, наведеним у частині 2 статті 2 КАС України.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо недотримання порядку звернення для оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки в частині неподання заяви саме до територіального підрозділу ДМС України та ненадання у повному обсязі документів, які визначені Тимчасовим порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженим наказом МВС України від 06.06.2019 року № 456 (далі - Порядок № 456).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з абзацом 1 пункту 19 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою КМУ № 302 (далі - Порядок № 302) документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта подаються до центрів надання адміністративних послуг, державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, і його відокремлених підрозділів (далі - уповноважені суб`єкти), територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС.

Положеннями абзацу 2 пункту 19 Порядку № 302 встановлено, що подання документів для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), а також обміну паспорта здійснюється лише до територіального органу/територіального підрозділу ДМС у наступних випадках: набуття особою громадянства України (за винятком випадків набуття особою громадянства України відповідно до статті 7 Закону України "Про громадянство України"); оформлення особі паспорта вперше після досягнення 18-річного віку без подання документів з фотозображенням особи, виданих уповноваженими органами, установами, організаціями; оформлення паспорта вперше після досягнення 18-річного віку особі, яка надала рішення суду про встановлення особи (для осіб, яких не було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи); повернення на проживання в Україну особи, яка постійно проживала за кордоном; оформлення паспорта особі, яка не може пересуватися самостійно у зв`язку з тривалим розладом здоров`я, що підтверджується медичним висновком відповідного закладу охорони здоров`я, оформленим в установленому порядку, якщо така особа не отримувала паспорта, оформленого із застосуванням засобів Реєстру; відбування особою покарання в установах виконання покарань або обрання стосовно особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи перебування на тривалому стаціонарному лікуванні в закладах МОЗ закритого типу.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 року № 658 "Про утворення територіальних органів Державної міграційної служби" Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області віднесене до територіальних органів Державної міграційної служби.

Таким чином, позивач мав право звернутися із заявою про оформлення паспорта як до територіальних підрозділів ДМС, так і територіальних органів ДМС, зокрема, і до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (як територіального органу ДМС за зареєстрованим місцем проживання).

Згідно з пунктом 24 Порядку № 302 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від заявника перевіряє повноту поданих заявником документів, зазначених у пунктах 35, 46 і 69 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства. У разі виявлення факту подання не всіх необхідних документів або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган ДМС/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформує заявника про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням заявника відмова надається в письмовому вигляді. Заявник має право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта у разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими йому було відмовлено в прийнятті документів.

Встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що відповідач відмовив у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки, посилаючись, серед іншого, на Порядок № 456, зокрема, через відсутність рішення суду, яке набрало законної сили.

Як вказано у пункті 1 Порядку № 456, цей Тимчасовий порядок визначає порядок подання документів, їх розгляду та прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року, засвідчене в установленому законодавством порядку.

Порядком № 456 регламентуються лише ті випадки, коли оформлення та видача паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснюється особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.

У даній справі, станом на момент звернення до відповідача із відповідною заявою, у заявників було відсутнє судове рішення щодо зобов`язання оформити та видати паспорт у формі книжечки, отже, Порядок № 456 не може застосовуватись до спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 3 Положення № 2503-ХІІ передбачено, що бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року № 415 "Про зупинення дії постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 № 185" було відновлено дію постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.1994 року № 353 "Про затвердження зразка бланка паспорта громадянина України", якою затверджений зразок бланка паспорта громадянина України (у вигляді паспортної книжечки).

Згідно з пунктом 13 Положення № 2503-ХІІ передбачено, що для одержання паспорта громадянин подає заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

Судом установлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачем дотримано наведені вимоги пункту 13 Положення № 2503-ХІІ.

При цьому суд наголошує, що пункт 13 Положення № 2503-ХІІ не містить вимоги про обов`язок надання судового рішення щодо оформлення паспорта у формі книжечки.

Форма заяви, про яку вказується у пункті 13 Положення № 2503-ХІІ, була встановлена Міністерством внутрішніх справ України та затверджена наказом МВС України № 320 від 13.04.2012 року, але на час звернення позивача з відповідною заявою він втратив чинність.

Водночас, суд звертає увагу, що право особи на отримання паспорта у формі книжечки передбачено чинним законодавством та встановлено, зокрема, і цим рішенням, тому подання заяви у довільній формі не може слугувати підставою для невидачі такого паспорта.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем було протиправно відмовлено у видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення № 2503-ХІІ, а позовні вимоги у частині визнання протиправними дій відповідача є обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 р. у справі № 200/5302/22 залишити без задоволення. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 р. у справі № 200/5302/22 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 27 червня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв