Справа № 755/4847/22
Суддя: Марфіна Н. В.
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №:755/4847/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" червня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретарів - Булгакової Є.І., Стрижеуса В.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Фогель В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві адміністративну справу за адміністративним позовом громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, -

у с т а н о в и в:

15.06.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 02.06.2022 року №389 про примусове повернення до країни походження або третьої країни із забороною в`їзду в Україну строком на три роки.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через свої релігійні переконання в Узбекистані, прибув в Україну шукаючи захисту відповідно до ратифікованих Україною міжнародних конвенцій. Однак, із початком воєнних дій на території України, звернутися до ДМС було неможливо, оскільки територіальні відділення не працювали та було небезпечно пересуватись містом. Станом на час звернення до суду, ДМС так і не приймає від позивача заяву про визнання його біженцем. Позивач вказує, що не може покинути Україну, оскільки має на території України дружину, тому вирішив стати волонтером і допомагати українцям, зокрема позивач готував плов у кафе свого знайомого для людей. 02.06.2022 року у кафе завітали представники ДМС і склали відносно позивача протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП за проживання в Україні без документів та наклали адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Позивач вказує, що намагався отримати захист в Україні, подати документи для визнання його біженцем, але ДМС в порушення чинного законодавства не приймає документи від шукачів захисту щодо визнання їх біженцями. Позивач зазначає, що він як законослухняна людина сплатив штраф, хоча розумів, що його вини у правопорушенні немає, адже ДМС не працювала і продовжує не приймати документів від шукачів притулку та біженців, не пояснюючи причин. Як з`ясувалось, окрім притягнення до адміністративної відповідальності відповідач склав відносно позивача оспорюване рішення про примусове повернення №389 від 02.06.2022 року, і у зв`язку із цим позивач на теперішній час позбавлений права скористатись міжнародним захистом в Україні та позбавлений права на сім`ю. Неможливо допустити роз`єднання сім`ї позивача за наявності в нього дружини, яка має законне право проживання в Україні. Оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення передчасного і неправомірного рішення, яке порушує права позивача. За відсутності можливості подати позивачем документи для оформлення статусу біженця, неможливо стверджувати про незаконність перебування позивача на території України та забороняти йому в`їзд в Україну. Приймаючи оспорюване рішення відповідач взагалі не вивчив обставин, які забороняють примусове повернення позивача, не роз`яснив можливість скористатись правовою допомогою, не роз`яснив які документи складаються відносно позивача та не залучив перекладача з узбецької мови. Відповідач діючи всупереч норм національного та міжнародного законодавства вжив заходів до повернення іноземця на територію держави, де йому загрожують тортури, нелюдське та таке, що принижує гідність поводження та покарання.

Ухвалою суду від 20.06.2022 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 18.10.2022 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

Протокольною ухвалою суду від 27.06.2023 року задоволено заяву сторони позивача про виклик та допит свідка.

У матеріалах справи наявні письмові пояснення позивача щодо поданого ним позову, в яких позивач вказує, що у 2010 році в нього був спільний бізнес зі старшим братом, вони разом ходили на роботу та відвідували мечеть. У 2010 році до брата увірвались представники служби національної безпеки Узбекистану, провели обшук та забрали брата у невідомому напрямку. Після проходження трьох днів позивач з цього приводу звернувся до поліції, але йому запропонували почекати ще і якщо брат не знайдеться, то вже тоді буде оголошений розшук. Однак позивач знайшов свого брата на четвертий день у м. Ташкент в лікарні і лікарі сказали, що його привезли невідомі люди та що у нього луснув сечовий міхур, хоча до цього брат був здоровим, займався спортом та вів здоровий образ життя. Позивач забрав свого брата додому, який був дуже побитий і того ж дня помер. Друзі брата позивача розповіли, що він був в чорному списку у поліцейських, оскільки він відвідував мечеть. Після цих подій позивач став помічати, що його переслідують. Кожного місяця позивач зустрічався зі своїми однокласниками і на таких зустрічах обговорювали релігію. В листопаді 2011 року із самого ранку до позивача прийшли люди в цивільному одязі, які були поліцейськими та запропонували позивачу пройти у поліцейський відділок для впізнання, після чого обіцяли відпустити. По приїзду до відділку поліцейські одразу схопили позивача та доставили в кімнату де було ще двоє поліцейських, там відбувся допит під час якого позивача запитували про те, скільки разів на день він відвідує мечеть та з ким товаришує. Позивач зрозумів, що ніякого впізнання не буде та чесно відповів на питання поліцейських, у тому числі про те, що відвідує мечеть у вільний час. Поліцейські попросили позивача про співпрацю, щоб він і надалі відвідував мечеть, ринки, громадські місця та фіксував хто і скільки разів відвідує мечеть, хто чим займається, хто із ким зустрічається, але позивач відмовився від такої пропозиції, після чого поліцейські стали бити позивача і це тривало протягом 1,5 години. Поліцейські били та знущались з позивача, а потім стали примушувати підписати чистий аркуш паперу та обіцяли, що відпустять, а якщо не підпише, то посадять до в`язниці. Поліцейські погрожували, ображали та психологічно тиснули, тому позивач був змушений підписати чистий аркуш паперу і після цього позивача відпустили. Приїхавши додому позивач розповів все своїм батькам і стало зрозуміло, що позивач повторить долю свого брата, тому вирішили, що позивач має на деякий час покинути країну і наступного дня позивач виїхав до Казахстану. Друзі допомоги позивачу отримати візу в Дубаї строком на три роки і в грудні 2011 року позивач переїхав до Дубаї де жив та працював до 2018 року. У 2013 році померла мати позивача, однак останній не зміг бути присутнім на її похороні, оскільки батько позивача сказав, що повертатись рано, адже додому приходив дільничний та цікавився позивачем і казав, що позивач має з`явитись до відділку. Після смерті президента Узбекистану в червні 2016 року, батько позивача та його друзі стали казати, що обставини змінюються, незаконного засуджених людей почали випускати з ув`язнення, тому в червні 2018 року позивач повернувся на батьківщину. Але через три дні в помешкання позивача увірвались представники служби національної безпеки, поклали позивача на підлогу, провели обшук, потім позивача посадили в автомобіль, наділи на голову мішок, привезли до невідомої будівлі, спустили у підвал де зняли мішок і поліцейські почали допитувати позивача з приводу того скільки часу він жив в Дубаї, чим займався, з ким із співвітчизників працював. На питання поліцейських позивач відповів, що в нього є документи у яких зазначені всі відповіді на їх питання, однак вони стали казати, що в них є докази та свідки того, що насправді позивач воював у Сирії на що позивач відповів, що ніколи в житті не тримав в руках зброї та навіть не служив в армії. Однак поліцейські не повірили та вимагали зізнання і казали, що визнання полегшить вирок суду. Після того як позивач заперечив слова поліцейських вони почали його бити і знущатись, що відбувалось протягом 2 годин, а коли він вже не зміг триматись на ногах позивача відвели у камеру, при цьому вночі п`яні поліцейські повернулись і знов били позивача та знущались над ним. Над позивачем знущались кілька днів та вимагали зізнання, підключали електричний струм після чого позивач втратив свідомість і отямився на кільцевій дорозі м. Ташкент. Позивач зупинив автомобіль, доїхав додому, а на вечір переїхав до свого товариша у заміський будинок разом зі своїми родичами та близькими. Після всіх цих подій стало зрозуміло, що в Узбекистані позивачу життя не буде, друзі допомогли позивачу виїхати в Казахстан, потім добрався до москви, а з москви автобусом прибув в Україну 07.07.2018 року.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, та надав суду усні пояснення аналогічні за змістом описаним вище письмовим поясненням позивача, а також позивач зазначив, що на території України має дружину громадянку України, з якою проживає однією сім`єю з грудня 2018 року. На теперішній час позивач не працює, а до цього працював в Лавіна Мол у закладі кримсько-татарської їжі. За фахом позивач повар і у всіх країнах де був працював поваром. Позивач вказує, що ніколи не воював. На території України СБУ та Інтерпол ніколи не мали до нього ніяких претензій.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що на території України у позивача є родина, з громадянкою України укладений шлюб за законами ісламу. У даній справі наявні обставини, які перешкоджають можливості покинути Україну. Позивач до відповідальності не притягувався і не можна розривати сім`ю. Також наявні факти переслідування позивача в Узбекистані.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 суду показала, що вона є дружиною позивача, однією сім`єю із позивачем вони проживають з грудня 2018 року, він гарний чоловік, став справжнім батьком для дитини свідка, завжди у всьому помагає свідку та її дитині. Свідок вказує, що після знайомства із позивачем, останній розповів їй про факти переслідування його та брата на батьківщині, як позивача забирали з дому, вивозили, знущались та били. Оскільки по приїзді до України у позивача були постійні болі, позивач та свідок звернулись до лікарів, все їм розповіли і лікарі сказали, що такий стає може бути пов`язаний із попередніми побиттями. Позивач розповідав свідку, що на батьківщині його переслідували за віросповідання ісламу і якщо він туди повернеться, то його знов будуть шукати. Позивач за фахом повар, ніколи співробітники національних спецслужб не мали до нього претензій в Україні. Позивач ніколи військовослужбовцем не був, жодна наявна у домі річ на такі обставини не вказує.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, а також покази свідка, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Позивач є громадянином Республіки Узбекистан, що підтверджується копією його паспорту (а.с. 10, 37).

Згідно копії свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 від 07.12.2022 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 02.12.2022 року уклали шлюб згідно з Шаріатом (а.с. 71).

ОСОБА_4 є громадянкою України, що підтверджується копією її паспорту (а.с. 10).

За наявними в матеріалах справи відомостями про осіб, які перетнули державний кордон, позивач перетнув державний кордон України 07.07.2018 року та більше з території України не виїжджав (а.с. 39).

Згідно письмових пояснень позивача від 02.06.2022 року, останній прибув в Україну 07.07.2018 року з приватною метою, державний кордон перетнув через ПП «Бачівськ». З серпня місяця 2018 року по теперішній час працює кухаром в кафе « Ваш плов » за адресою: Київська область, м. Гатне, вул. Київська, 2, проте відповідного дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства він не оформлював у зв`язку із тим, що не бачив в цьому необхідності. З питань продовження терміну перебування в Україні, оформлення посвідки на тимчасове проживання, дозволу на імміграцію в Україну, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до відповідних органів ДМС - не звертався. Будь-які інші документи, підтверджуючі законні підстави для легального перебування на території України у позивача відсутні. Після закінчення дозволеного строку перебування на території України за його продовженням не звертався, оскільки не бачив у цьому необхідності. Про те, що необхідно було покинути територію України позивачу було відомо. Він мав можливість покинути територію України, але не виїхав у зв`язку із своїм небажанням. Усвідомлював, що цими діями умисно порушує законодавство України. На теперішній час на території України знаходиться нелегально, проживає за рахунок накопичених коштів за адресою: АДРЕСА_1 . За житло сплачує знайомий позивача. Українську мову позивач розуміє, послуг перекладача не потребує. Претензій до співробітників міграційної служби не має (а.с. 38).

02.06.2022 року стосовно позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №010701, у зв`язку із тим, що позивач порушив правила перебування іноземців на території України, а саме проживав без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП. Протокол містить чотири підписи від імені позивача: про його ознайомлення з положеннями ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП; під проханням розглядати справу про адміністративне правопорушення без його участі; під змістом протоколу про адміністративне правопорушення та отримання одного примірнику протоколу; під твердженням про те, що послуг перекладача позивач не потребує (а.с. 40).

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 02.06.2022 року серії ПН МКМ №010675 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з порушенням ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн. (а.с. 8, 41).

Зазначений штраф позивач сплатив, що підтверджується копією банківської квитанції від 06.06.2022 року (а.с. 9).

02.06.2022 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За змістом вказаного рішення встановлено, що 02.06.2022 року співробітниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області виявлений громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходиться на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 07.07.2018 року в Україну зазначений іноземний громадянин прибув з приватної метою. Державний кордон України перетнув через ПП «Бачівськ». З серпня місяця 2018 року по теперішній час іноземець здійснює трудову діяльність кухаром в кафе « Ваш плов », яке розташоване за адресою: Київська обл., м. Гатне, вул. Київська, 2 , проте відповідного дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, передбачений законодавством України - не оформлював. З питань продовження терміну перебування в Україні, оформлення посвідки на тимчасове проживання, дозволу на імміграцію в Україну, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до відповідних органів ДМС - не зверталась. Будь-які інші документи, підтверджуючі законні підстави для легального перебування на території України у іноземця відсутні. Зазначений іноземний громадянин мав можливість покинути територію України, проте не виїхав усвідомлюючи, що цими діями умисно порушує законодавство України. За порушення правил перебування іноземних громадян та осіб без громадянства на території України громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП (адміністративний протокол МКМ №010701 від 02.06.2022). Встановлені обставини, а саме: нелегальне становище, відсутність у громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підстав для подальшого перебування на території України свідчать про те, що ним порушені вимоги ст.ст. 4, 9, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Враховуючи вищевикладене та з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено: 1. Примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 2. Зобов`язати його покинути територію України у термін до 11.06.2022; 3. Заборонити в`їзд на територію України громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на три роки до 02.06.2025; 4. Копію рішення надати громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та роз`яснити порядок оскарження; 5. Повідомити прокурора м. Києва про прийняте рішення. Зазначене рішення може бути оскаржено в судовому порядку (а.с. 42).

Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки від 02.06.2022 року: «Мені, громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_1 , повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, прийнято рішення про моє примусове повернення. Я зобов`язуюсь не пізніше 11.06.2022 року залишити територію України. З вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк ознайомлений. Про право на оскарження рішення в судовому порядку - я ознайомлений». У розписці міститься дата її складання - 02.06.2022 року з підписом від імені позивача, підтвердження отримання примірника рішення з підписом від імені позивача, а також міститься підпис позивача під твердженням про те, що перекладач йому не потрібний (з.б.а.с. 42).

У матеріалах справи містяться копії документів про проходження позивачем медичних обстежень та призначення лікарів за 2019 рік, а також документи про його перебування в Дубаї (а.с. 72-78).

Крім того, сторона позивача долучила до матеріалів справи: матеріали «Докладу про свободу віросповідання у світі за 2021 рік Узбекистан. Джерело: USDOS - Державний департамент США»; матеріали «Узбекистан блогер посаджений до в`язниці за публікацію в Facebook» за 01.09.2022 рік Джерело: HRW - Хьюман Райтс Вотч; матеріали «Останнє судове переслідування за обговорення ісламу в чайхоні» від 01.09.2022 рік Джерело: Форум 18; матеріали «Докладу про свободу віросповідання у світі за 2020 рік Узбекистан. Джерело: USDOS - Державний департамент США» від 01.09.2022 рік (а.с. 79-99).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п/п 9 п. 4 Положення, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Поряд із цим, частиною 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права та свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є основним нормативно-правовим актом, що визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, і встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 6) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; 11) країна громадянської належності - країна чи країни, громадянином (підданим) якої (яких) особа є; 13) країна походження іноземця або особи без громадянства - країна чи країни громадянської належності або країна попереднього постійного проживання; 14) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України; 25) третя країна - країна, яка не є країною походження іноземця або особи без громадянства.

Пунктом 7 частиною 1 статті 1 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону №3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Частиною 2 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено:

1. Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення;

2. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

3. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

4. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

5. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

6. Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

8. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Відповідно до п. 5 розділу І Інструкції, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

За приписами пункту 6 розділу I Інструкції №353/271/150 примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

Згідно п. 2 розділу ІІ Інструкції №353/271/150, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).

Установлено, що позивач є громадянином Республіки Узбекистан, в`їхав на територію України в липні 2018 році, і після закінчення терміну перебування в Україні до органів ДМС не звертався, без законних підстав, без документів на право проживання в Україні, тривалий час проживає в Україні.

Посилання сторони позивача на те, що позивач намагався отримати статус біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту в Україні суд до уваги не приймає, оскільки жодних доказів та підтвердження таких обставин матеріали справи не містять.

Крім того, повномасштабні бойові дії на території України, які спричинили тимчасове зупинення роботи органів ДМС, розпочались 24.02.2022 року, але матеріали справи не містять жодних доказів звернення позивача до органів ДМС до цього часу з будь-якого приводу: чи то продовження строку перебування в Україні, чи отримати статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. Також слід зазначити, що свою роботи органи ДМС відновили в березні 2022 року, але із цього часу до ухвалення відповідачем оспорюваного рішення (02.06.2022 року) позивач також до органів ДМС не звертався. Зворотного стороною позивача суду не доведено.

За містом частині 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Верховний Суд у справі №815/4612/15 від 23 жовтня 2019 року зазначив, що для прийняття рішення про задоволення позову, суд повинен пересвідчитися у реальності можливої загрози і така реальність має бути підтверджена відповідними доказами.

Позивач посилається на те, що в Узбекистані він зазнав незаконних переслідувань та тортур через власні релігійні переконання, а саме за сповідування ісламу, відвідування мечеті та читання карану.

Разом з тим, жодних належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин незаконного пересування позивача через його віросповідання, в розумінні ст. 72 КАС України, матеріали справи не містять, а покази свідка в цьому питанні не можуть бути допустимими доказами згідно положень ч. 3 ст. 91 КАС України.

При цьому, покази свідка ОСОБА_4 суд приймає до уваги в частині, що стосуються факту її спільного проживання з позивачем однією сім`єю з грудня 2018 року, тобто станом на час ухвалення оскаржуваного рішення у позивача склались сталі фактичні сімейні зв`язки на території України із громадянкою України.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Отже, позивач оспорюючи прийняте відповідачем рішення з підстав неможливості повернення до країни походження через побоювання стати жертвою незаконних переслідувань, повинен довести достовірність своїх тверджень і точність відповідних фактів.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Поряд із цим, із матеріалів справи не вбачається, що позивач дійсно звертався до органів ДМС із питанням визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту та викладав наведені ним у судовому засіданні факти представникам Державної міграційної служби.

За загально доступною інформацією: Республіка Узбекистан - світська держава, де живуть представники різних релігій та віросповідань. На сьогоднішній день в країні за офіційними даними зареєстровано 2225 релігійних організацій, 16 різних релігійних конфесій. Настільки різноманітна за складом етнічна картина Узбекистану говорить і про те, що країна толерантна до питання релігії і тут мирно уживаються різні конфесії. Конституція Республіки Узбекистан гарантує свободу совісті для всіх. За Основним Законом республіки кожен має право сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої (стаття 31 Конституції Республіки Узбекистан). Переважною релігією в Узбекистані є іслам суннітського толку, який сповідують 93% населення країни, за винятком 1% мусульман-шиїтів, які проживають на території Бухари і Самарканда. Більшу частину громадян сучасного Узбекистану складають мусульмани-суніти. До них відносяться узбеки, таджики, казахи, киргизи, туркмени, татари та інгі. Іслам сповідує 88% від загальної чисельності населення. Православні християни становлять 9% населення.

Побоювання позивача щодо переслідування за релігійними переконаннями у разі повернення на батьківщину є недоведеними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тих обставин, що позивач відноситься до релігійної організації, представники якої переслідується на території Узбекистану і він дійсно зазнав переслідувань та саме з причини віросповідання.

Задокументовані докази наявності переслідувань в країні громадянської належності у позивача відсутні, хоча обов`язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює такі твердження. При цьому, достовірність своїх тверджень і точність фактів, позивачем не доведено, а лише пояснення позивача не можуть бути достатніми доказами для підтвердження викладених ним обставин.

Крім того, позивач не позбавлений можливості виїхати з території України до будь-якої третьої країни, а не лише до Узбекистану, якщо він з будь-яких причин побоюється повернення до батьківщини, адже рішенням відповідача позивача примусово повернуто не лише до країни походження, а й до третьої країни, у зв`язку з чим позивач самостійно обирає країну повернення.

Безпідставними є твердження сторони позивача про те, що відповідач не роз`яснював йому можливість скористатись правовою допомогою, не роз`яснював які документи складаються та не залучив перекладача з узбецької мови, оскільки матеріали справи свідчать, що позивачу були роз`яснені положення ст. 63 Конституції України, ст. 286 КУпАП, роз`яснено яке рішення та ув`язку із чим було прийняте стосовно позивача, а послуг перекладача позивач не потребував, що підтверджується підписами позивача у протоколі про адміністративне правопорушення, постанові про накладення адміністративного стягнення та у розписці.

Про те, що позивач достатньою мірою розуміє українську мову пересвідчився і суд в судовому засіданні.

Стосовно посилань сторони позивача на те, що рішення відповідача призводить до розірвання родини, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 21 СК України, релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Крім того, релігійний обряд шлюбу був проведений вже після ухваленні відповідачем оскаржуваного рішення, натомість суд має надати оцінку цьому рішенню станом на час його прийняття.

Поряд із цим, судом встановлено, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення у позивача склались сталі сімейні стосунки з громадянкою України ОСОБА_4 , із якою він проживав однією сім`єю майже чотири роки станом на час прийняття оспорюваного рішення.

Слід зазначити, що за правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.04.2021 в справі №211/1113/18, чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї (дитини) не звільняє особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним не були порушені норми міграційного законодавства України, або ж поважності причин такого порушення, у зв`язку з чим відповідач правомірно прийняв рішення щодо примусового повернення до країни походження або третьої країни.

З урахуванням наведених вище положень ч. 1 ст. 26 та ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і встановленого факту порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців щодо проживання без документів на право проживання в Україні, вказане свідчить, що у відповідача станом на 02.06.2022 року були наявні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення, що унеможливлює висновок про його протиправність стосовно примусового повернення позивача та зобов`язання його покинути територію України.

Порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження або третю країну та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, але без заборони в`їзду, ураховуючи наступне.

За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 Закону в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Відтак, уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Разом з тим, встановлена ч. 2 ст. 26 Закону можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої у ч. 2 ст. 26 Закону, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є не обов`язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому, статтею 26 цього Закону не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на три роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

За таких обставин, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені у ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», належним чином встановлювати всі обставини, дані про особу та належно обґрунтовувати своє рішення про встановлення іноземцю заборони в`їзду в Україну.

Частиною 1 статті 26 Закону визначено, що іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні цього Закону вважається, у тому числі, перебування особи на території України без законних на те підстав, що мало місце у випадку спірних правовідносин.

При цьому, судом не виявлено обставин, які б забороняли б примусове повернення з України в країну походження чи третю країну відповідно до статті 31 Закону.

Докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, в матеріалах справи відсутні, а зміст оспорюваного рішення не містить належного обґрунтування необхідності застосування до позивача заборони подальшого в`їзду в Україну.

Порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження або третю країну, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, без необхідності заборони в`їзду в України терміном на три роки.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 802/294/17-а, від 27 червня 2019 року у справі № 264/4077/17, від 18 липня 2019 року у справі № 229/176/17.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів, що свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, та наявність у нього сталих сімейних зв`язків на території України, суд вважає, що рішення відповідача від 02.06.2022 року в цій частині слід скасувати.

В іншій частині оспорюване рішення не підлягає визнанню протиправним та скасуванню, адже позивачем порушений законодавчо встановлений порядок перебування на території України, що є підставою для застосування заходів примусового повернення у країну походження або третю країну, і наявності обставин, які забороняють примусове повернення позивача, останнім не доведено.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 26, 33 Конституції України, ст.ст. 77, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», суд, -

у х в а л и в:

Позов громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 02.06.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в частині заборони в`їзду на територію України громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , терміном на 3 (три) роки до 02.06.2025 року.

В іншій частині позову - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст судового рішення складений 28.06.2023 року.

Учасники справи:

Позивач - громадянин Узбекистану ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 );

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (м. Київ, вул. Березняківська, 4а, ).

Суддя -