Справа № 260/2956/23
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2023-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 червня 2023 рокум. Ужгород№ 260/2956/23
Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Скраль Т.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Ф.Ернста, 3, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до Департаменту патрульної поліції, якою просить: 1) визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо невиплати грошової компенсації за невикористану позивачем щорічну основну оплачувану відпустку за 2017-2022 рр.; 2) зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 70 днів невикористаної щорічної основної та додаткової (за стаж служби) оплачуваної відпустки за 2018-2022 рр.; 3) стягнути з Департаменту патрульної поліції середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день прийняття рішення по даній справі.

01 травня 2023 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Для усунення недоліків позовної заяви позивачу необхідно надати суду:

- позовну заяву у новій редакції із зазначенням ціни позову (хоча би на день звернення до суду) та обґрунтований розрахунок суми, що стягується;

- розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку та квитанцію про сплату судового збору, а саме 1% від ціни заявленої майнової вимоги.

09 травня 2023 року позивачкою подано до суду заяву про усунення недоліків та позовну заяву у новій редакції із розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку.

11 травня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін

1. Позиції сторін.

Заявлені позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що наказом Департаменту від 07.03.2023 року № 244 о/с її звільнено зі служби в поліції з 17.03.2023 року з виплатою грошової компенсації за 5 діб невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2023 році. Разом з тим вважає, що відповідач повинен був здійснити компенсацію за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за попередні роки. Законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року, при цьому особа не втрачає право на відпустку в разі не одержання відпустки протягом календарного року. Водночас, законодавством України надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Таким чином, в наступному календарному році, в тому числі і за умови, що таким роком звільнення, поліцейський має право на чергову відпустку за поточний календарний рік, а також на відпустки, що не були використані в попередніх роках. На її думку вимоги статті 93 частини 10 Закону України № 580-VIII та пункту 8 розділу III Порядку № 260, якими передбачається виплата компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, слід розуміти як такі, що дають право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення. Крім того, оскільки компенсація за невикористану відпустку станом на день подання даного позову не здійснена в діях Департаменту патрульної поліції вбачається порушення вимог ст. 116 та 117 КЗпП України, а отже Позивач має право на стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки по день прийняття рішення.

26 травня 2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування зазначено, що спеціальним законом («Про Національну поліцію») та підзаконним нормативно-правовим актом (Порядком та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом МВС України від 06.04.2016 року № 260) врегульовані спірні правовідносини, тому посилання позивача на застосування норми КЗпП є безпідставними, оскільки позивач проходив публічну службу - службу в поліції. Таким чином, відповідно до вимог Закону №580-VIII та Порядку №260, які є спеціальним законодавством та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та надання їм відпустки, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Крім того, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Відповідач не мав на меті затримати розрахунок з позивачем при звільнені. В свою чергу позивач не надав ніяких доказів розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні своїх майнових втрат, а лише формально вирахував певну суму. Тобто суд у даному випадку має відмовити у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у повному розмірі.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

2. Обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що 07 березня 2023 року відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції № 244 о/с «По особовому складу», відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції ОСОБА_1 , начальника відділу кадрового забезпечення управління патрульної поліції в Закарпатській області, з 17 березня 2023 року з виплатою грошової компенсації за п`ять діб невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році та виплатою грошової компенсації за 60 календарних днів невикористаних додаткових оплачуваних відпусток як працівнику, який має дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А1 групи ( як одинокій матері), за 2018 2023 роки, установивши премію за березень 2023 року в розмірі 166, 832 %, (а.с. 10).

19 квітня 2023 року Департамент патрульної поліції листом № 228зі/41/5/05-2023 «Про розгляд запиту» , на запит позивачки від 23 березня 2023 року, повідомив, що порядок надання та обчислення тривалості відпустки поліцейських регулюється Законом України «Про Національну поліцію», тому норми трудового законодавства не підлягають застосуванню при врегулюванні вказаних відносин. Згідно з частиною десятою статті 93 Закону та абзацом сьомим пункту 8 розділу ІІІ Порядку від 06 квітня 2016 року № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Ураховуючи викладене, компенсація відпустки поліцейському за попередні роки, що передують року звільнення, не передбачена.

Відповідно до довідки Департаменту патрульної поліції «Про щорічні чергові оплачувані відпустки Рудай І», капітан поліції ОСОБА_1 (0005388), колишній начальник відділу кадрового забезпечення Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, згідно з обліком відпусток щорічні чергові оплачувані відпустки: за 2018 рік: використано - 23 доби, невикористані -7 діб (основна); за 2019 рік: використано -30 діб, невикористані - 0; за 2020 рік: використано -30 діб, невикористані - 0; за 2021 рік: використано -0, невикористані -31 доба (30 - основна, 1 - додаткова за стаж служби в поліції); за 2022 рік: використано - 0, невикористані - 32 доби (30 - основна, 2 -додаткова).

Не погодившись із такими діями відповідача, позивач звернулася до суду.

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Таким законом, що установлює та визначає державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи є Закон України «Про відпустки» від 05.11.1996 №504/96-ВР.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» (надалі - Закон України №580).

Згідно із статтею 59 Закону України №580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 60 Закону України №580 відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Згідно із статті 92 Закону України №580 поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Відповідно частин 8-10 статті 93 Закону України №580 поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.

Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання) визначають Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 (надалі - Порядок №260).

Згідно із пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Верховний Суд у постанові від 04.11.2021 у справі № 440/5244/19 зазначав, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статтею 92 Закону України №580.

При цьому, як свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, зокрема: поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Тобто, законодавець не виключає випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року, а навпаки, закріплює право поліцейського використати відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

З аналізу наведених правових норм слідує, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже в протилежному випадку це суперечитиме суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.

З огляду на відсутність регулювання приписами Закону №580 і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 19.01.2021 у справі №160/10875/19, від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 у справі №320/3843/20, від 26.05.2021 у справі №360/1362/20.

Згідно із частиною 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідач визнає, що ОСОБА_1 щорічну основну та додаткову відпустку за 2018-2022 роки у кількості 70 днів не використовувала, що підтверджується довідкою Департаменту патрульної поліції «Про щорічні чергові оплачувані відпустки Рудай І», (а.с. 8).

Проте за обставин цієї справи між сторонами виник спір щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпусток.

Оскільки спору з приводу наявності у позивача невикористаних відпусток за 2018-2022 роки немає, суд дійшов висновку про те, що позивач на дату звільнення зі служби у поліції на підставі наказу Департаменту патрульної поліції від 07 березня 2023 №244 о/с, мала право на отримання грошової компенсації за невикористані частини щорічної основної та додаткової відпусток за 2018-2022 роки у кількості 70 календарних дні.

Так як, відповідач не здійснив виплату ОСОБА_1 такої грошової компенсації, судом встановлено наявність у спірних відносинах протиправної бездіяльності щодо невиплати грошової компенсації за невикористану позивачем щорічну основну та додаткову відпустку за 2018-2022 у кількості 70 днів та з метою захисту порушених прав позивача - зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 70 днів невикористаної щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2018-2022 року.

Щодо позовної вимоги стягнути з Департаменту патрульної поліції середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день прийняття рішення по даній справі, судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

За таких обставин, відсутні підстави стверджувати про проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при її звільненні, оскільки такий розрахунок нею оспорюється.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Однак, у даній справі суд вважає необхідним відмітити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Під час розгляду справи суд встановив, що остаточний розрахунок з позивачем відповідач не провів. За вказаного правового регулювання та обставин справи суд зазначає про відсутність підстав задоволення вимог позову у цій частині. Перед усім такий висновок відповідає висновку Верховного Суду висловленому, зокрема, у справах №802/28/16-а (постанова від 20 червня 2018 року), №823/761/17 (постанова від 25 липня 2019 року), № 440/2896/19 (постанова від 25 червня 2020 року) та № №807/1525/16 ( постанова від 23 грудня 2020 року).

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищевказане, враховуючи обставини встановлені судом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до частини третьоїстатті 139 КАС Українипри частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем при поданні адміністративного позову сплачено судовий збір за позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову у цій частині, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

Керуючись статтями 9, 14, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за 70 днів невикористаної щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2018-2022 роки.

3. Зобов`язати Департамент патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Ф.Ернста, 3, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію за 70 днів невикористаної щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2018-2022 роки.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 27 червня 2023 року.

СуддяТ.В.Скраль