Справа № 640/15163/22
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2023-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Губської Л.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Шепель О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа Державна міграційна служба України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач, КМУ), третя особа Державна міграційна служба України (далі - третя особа, ДМС України), в якому просив:

- визнати бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не приведення пп.2 п.61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322, у відповідність до Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України привести пп.2 п.61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322, у відповідність до Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року №3773-VI (зі змінами в редакції від 16 червня 2020 року), передбачивши виключення у застосуванні пп.2 п. 61 для визнаних відповідно до ст.6-1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" осіб без громадянства.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що через існування оскаржуваної норми позивач позбавлений можливості отримати посвідку на тимчасове проживання в Україні, що порушує його конституційні права як особи без громадянства на легальне перебування на території України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року даний позов залишено без задоволення.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце у тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний. В рамках спірних правовідносин у Кабінету Міністрів України відсутній законодавчо визначений обов`язок виключати пп.2 п.61 зі змісту Порядку №322, внаслідок чого відповідач не міг допустити протиправної бездіяльності, з урахуванням чого позовні вимоги є необґрунтованими.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, оскаржуване рішення винесене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що позивач Державною міграційною службою України був визнаний особою без громадянства відповідно до ст.6-1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", однак не може отримати документ, що посвідчує його особу та підтверджує правовий статус на території України. Таким документом в силу ч. 1.9 ст. 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" мала би бути посвідка на тимчасове проживання або посвідчення особи без громадянства на виїзд за кордон.

Однак, у зв`язку з тим, що п.61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання серед підстав відмови в оформленні посвідки на тимчасове проживання містить підставу для відмови - іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду, зазначена норма не узгоджується зі змінами, внесеними до Закону України "Про правовий режим іноземців та осіб без громадянства", а саме, не враховано що особа може звернутись в процедуру визнання особою без громадянства і може бути визнаною особою без громадянства незалежно від законності чи не законності перебування на території України. Зміни в Закон та прийнятий Порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства передбачають, що за результатом такого визнання особа в подальшому документується посвідкою на тимчасове проживання.

Оскільки відносно позивача ще до визнання його особою без громадянства було прийнято рішення про примусове повернення, йому було відмовлено в оформленні посвідки на тимчасове проживання з посиланням на пп.2 п.61 Порядку оформлення.

Вважаючи, що його права порушені, адже, з однієї сторони, зміни в закон надали йому можливість, як особі, яка незаконно перебуває на території України, отримати статус особи без громадянства та отримати посвідку на тимчасове проживання, однак, з іншої сторони, Порядок оформлення містить загальну норму щодо відмови в оформленні посвідки на тимчасове проживання за наявності невиконаного рішення про примусове повернення/видворення, тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач та третя особа подали до суду відзиви, де зазначили про безпідставність поданої позивачем апеляційної скарги та наполягали на законності оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до пп.2 п.61 Порядку №322 від 25 квітня 2018 року, Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду.

Як вбачається з матеріалів справи, особа без громадянства Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув на територію України в листопаді 1992 року з території Республіки Грузія авіарейсом Тбілісі-Київ.

Протягом встановленого 90-денного терміну перебування в Україні документи для подальшого легального перебування в Україні не оформив та одночасно територію України не покинув.

02 листопада 2016 року Оболонським районним судом м. Києва ОСОБА_1 був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.2 статті 186 КК України та до 15 січня 2021 року відбував покарання у Білоцерківській ВК-35.

Крім того, за порушення правил перебування іноземних громадян на території України позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 статті 203 КУпАП із накладенням штрафу в сумі 5100,00 грн.

В подальшому, у зв`язку з тим, що позивач незаконно перебуває на території України та у нього відсутні підстави для подальшого перебування на території України, рішенням Білоцерківського РВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області №2 від 15 січня 2021 року вирішено: 1) примусово повернути до країни походження особу без громадянства ОСОБА_1 ; 2) заборонити позивачу в`їзд на територію України терміном на 3 роки; 3) зобов`язано позивача покинути територію України до 14 лютого 2021 року.

Не погоджуючись із правомірністю рішення про примусове повернення до країни походження, позивач оскаржив його до суду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2021 року №755/1756/21 апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення та про заборону в`їзду на територію України задоволено частково.

Скасовано рішення № 2 Білоцерківського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 15 січня 2021 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни особи без громадянства Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині заборони в`їзду на територію України терміном на 3 (три) роки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Після набрання рішенням чинності в частині примусового повернення позивача до країни походження, останній, зі слів його представника, виявив бажання сумлінно виконати дане рішення та покинути територію України.

Проте, будь-які докази на користь того, що позивач дійсно намагався покинути територію України, в матеріалах справи відсутні.

06 травня 2022 року Державною міграційною службою України відповідно до ст.6-1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" прийнято рішення за №073566 про визнання позивача особою без громадянства.

24 травня 2022 року територіальним органом ДМС України прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) позивачу посвідки на тимчасове проживання на підставі пп.2 п.61 Порядку №322 від 25 квітня 2018 року. Дане рішення отримано особисто позивачем 30 червня 2022 року.

Обґрунтовуючи обраний спосіб захисту порушеного права, позивач посилається на те, що у випадку виключення з Порядку №322 пп.2 п.61 він зможе отримати посвідку на тимчасове проживання, з якою зможе легально знаходитись на території України / покинути територію України на виконання рішення про примусове повернення.

Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого.

Так, з апеляційної скарги вбачається, що позивач вважає, що після змін, які були внесені 16 червня 2020 року до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон), на Уряд було покладено обов`язок щодо приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність до Закону, чого останнім зроблено не було.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Уряд є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади. Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Згідно частини 1 статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до частин 2, 3 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Згідно положень пункту 1-2 частини 1 статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» основними повноваженнями Кабінету Міністрів України, зокрема, є забезпечення здійснення державної політики у сферах трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці, розроблення та виконання відповідних державних програм, вирішення питання професійної орієнтації, підготовки та перепідготовки кадрів, регулює міграційні процеси, забезпечує виконання положень Генеральної угоди у межах взятих на себе зобов`язань.

Таким чином, нормами чинного законодавства України прямо передбачено право Кабінету Міністрів України формувати, встановлювати та затверджувати державні соціальні стандарти і нормативи, зокрема в міграційній сфері.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Водночас, з аналізу чинного законодавства вбачається, що обов`язку щодо надання особам без громадянства посвідки на постійне або тимчасове місце проживання в обов`язковому порядку на Уряд покладено не було. В свою чергу, на Уряд було покладено обов`язок щодо прийняття порядку розгляду заяв про визнання особою без громадянства, прийняття зразків заяв про визнання особою без громадянства, прийняття форми довідки про звернення за визнанням особою без громадянства (частина 7 статті 6-1 Закону).

Дані дії були повною мірою вчинені Урядом шляхом прийняття Постанови від 24 березня 2021 року № 317 «Деякі питання визнання особою без громадянства», а дії щодо приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність до Закону були здійснені Урядом в повному обсязі.

Зобов`язання включити в перелік осіб, які мають право на отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні для осіб, які отримали посвідку особи без громадянства. Закон не містить, а отже Уряд не був зобов`язаний приводити свої нормативно-правові акти у відповідність до норми Закону, якої не існує.

Тому відсутній законодавчий обов`язок у суб`єкта владних повноважень щодо приведення спірного положення Порядку № 322 у відповідність із положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянство», а відтак відсутні ознаки протиправної бездіяльності КМУ.

Щодо посилання апелянта на обов`язок приведення Урядом своїх нормативно-правових актів у відповідність до Закону в частині невідповідності оскаржуваної Постанови частині 19 статті 5 Закону, слід зазначити таке.

Відповідно до частин 1, 17 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянство» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання. Іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно частини 19 статті 5 Закону підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною двадцять другою статті 4 цього Закону, є заява особи, визнаної особою без громадянства, копія рішення про визнання особою без громадянства, виданого центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, та письмове зобов`язання особи протягом ЗО днів письмово повідомити центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції-), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про оформлення громадянства будь-якої держави.

Згідно частини 22 статті 4 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Іноземець або особа без громадянства у разі втрати або обміну паспортного документа повинні протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Особа, яка не може отримати паспортний документ у зв`язку з тим, що вона не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону, має право звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції,громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про визнання особою без громадянства, незважаючи на законність чи незаконність її перебування на території України.

З аналізу вищевказаних положень Закону вбачається, що для отримання посвідки на тимчасове проживання на території України особа повинна мати дійсний паспортний документ, та перебувати на території України на законних підставах.

Враховуючи викладені положення Закону, наявність у особи посвідчення особи без громадянства не встановлює обов`язку для центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції щодо обов`язкової видачі такій особі посвідки на тимчасове місце проживання, у разі, якщо така особа перебуває на території України без законних на те підстав.

Підсумовуючи вищевикладене, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не встановлено права особи, яка має посвідчення особи без громадянства, але перебуває на території України на незаконних підставах отримати посвідку на тимчасове проживання на території України, а отже посилання представника позивача на не приведення Урядом своїх нормативно-правових актів у відповідність до вищевказаного Закону не знаходять свого підтвердження в чинному законодавстві.

Щодо твердження апелянта про неможливість отримання позивачем проїзного документу для виконання рішення про примусове повернення, суд зазначає наступне.

Згідно частин 1, 17 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянство» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання. Іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Водночас, позивач, перебуваючи на території України з 1992 року, не здійснив дій, передбачених законодавством України для легалізації свого перебування на території України.

Згідно підпункту 2 пункту 61 постанови Кабінету Міністрів України № 322 від 25 квітня 2018 року «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду.

Натомість, згідно частини 7 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянство» у разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні.

З огляду на конструкцію вказаної норми, у особи, щодо якої прийнято рішення про примусове повернення, не можуть існувати/бути документи, що підтверджують законні підстави перебування на території України (в тому числі такий документ як посвідка на тимчасове проживання), інакше такі б документи підлягали вилученню.

Відтак, надання посвідки на тимчасове проживання особі, щодо якої діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, було б прямим порушенням частини 7 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянство».

Позивач, обґрунтовуючи власний позов, помилково порівнює підстави та наслідки відмови в наданні статусу особи без громадянства та видачі посвідки на тимчасове проживання, адже остання фактично легалізує перебування особи без громадянства в Україні, і така легалізація повністю повинна відповідати положенням чинного законодавства.

Тому, в даному випадку Урядом прямо визначено перелік обставин, у разі настання яких підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки. Чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців або осіб без громадянства правил перебування на території України і не звільнено вказані категорії осіб від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

Подібна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі 343/2242/16.

Також доцільним є звернути увагу на частину 1 статті 2 КАС України, відповідно до якої завданням адміністративного судочинства є справедливе, иеупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчинення дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачами способу захисту, слід зважати на його ефективність. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський Суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права.

Відповідно до частини 2 статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Відтак, обраний позивачем спосіб судового захисту не є ефективним, оскільки не здатен забезпечити відновлення порушеного, на його думку, права на отримання посвідки на постійне місце проживання, позаяк рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання прийнято безпосередньо органом державної міграційної служби, й визнання судом спірного нормативно-правового акта КМУ протиправним та нечинним чи встановлення іншого способу захисту, який буде спрямований на зміну спірної норми Порядку № 322, не призведе до змін у правовідносинах, які виникли між позивачем та Державною міграційною службою України.

Крім того, згідно пункту 6 частини 2 статті 296 КАС України в апеляційній скарзі зазначаються обґрунтування вимог особи, яка подала апеляційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права.

Для скасування рішення першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі є необхідною хоча б одна з умов, наведених у статті 317 КАС України. Водночас, позивачем в апеляційній скарзі не наведено жодного обґрунтування порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, не зазначено, які обставини були не встановлені судом першої інстанції або були встановлені помилково, а також не зазначено, в чому полягає невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Натомість з апеляційної скарги вбачається, що позивач не згоден з прийнятим судом першої інстанції рішенням по суті, водночас без наведення визначених нормами КАС України підстав для скасування такого рішення та повторенням обставин, викладених в позовній заяві.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 27 червня 2023 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Л.В. Губська

Є.І. Мєзєнцев