Справа № 420/16822/22
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2023-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/16822/22

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:

м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

27.03.2023 року;

Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2018 року по 28.10.2022 року включно;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, за період з 01.11.2018 року по 28.10.2022 року включно.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка проходила військову службу у Військовій частини НОМЕР_1 та на підставі наказу від 31.10.2018 року №469-ОС звільнена з військової служби.

На виконання судових рішень, які набрали законної сили в інших адміністративних справах, в жовтні 2022 року військовою частиною здійснено нарахування та виплати на користь позивачки належної їй за час проходження військової служби індексації грошового забезпечення.

Одночасно, вказані обставини свідчать, що в порушення положень статті 116 КЗпП України військовою частиною не проведено із позивачкою повний розрахунок грошового забезпечення, а саме на момент звільнення з військової служби не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення.

У зв`язку із чим, посилаючись на приписи статті 117 КЗпП України та фактичну затримку повного розрахунку при звільненні, позивачка наполягає на відшкодуванні за рахунок відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2018 року по 29.10.2022 року включно.

Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період 01.11.2018 по 29.10.2022 у сумі 74833,89 грн.

В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Повернув через Управління державної казначейської служби України в м. Одесі Одеської області ОСОБА_1 надмірно сплачений судовий збір у розмірі 47,60 грн. відповідно до квитанції №8М37-КЕЕК-1ТА5-НР32 від 19.11.2022 року за подання адміністративного позову у справі №420/16822/22.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору ті відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З огляду на підтвердженість під час вирішення справи не проведення відповідачем із позивачкою повного розрахунку при звільненні, з посиланням на положення статтей 116, 117 КЗпП України та принцип справедливості і співмірності між розміром невиплачених належних позивачці сум і розміром компенсації за час затримки у розрахунку, суд першої інстанції визначив до відшкодування позивачці середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення при звільненні за період з 01.11.2018 року по 29.10.2022 року у сумі 74833,89 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує на помилкове не врахування судом під час прийняття позову до розгляду та вирішення справи порушення позивачкою місячного строку, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України, для звернення із цим адміністративним позовом.

Апелянт акцентує увагу на неправильності застосуванні судом положень пунктів 2, 5, 8 Порядку №100 під час обрахунку середнього заробітку та періоду виплати відшкодування, що впливає на обґрунтованість розміру коштів під час виплати на користь позивачки.

Окремо апелянт зауважує на тому, що судом не було здійснено належне повідомлення відповідача про розгляд цієї справи, чим позбавлено учасника права на участь у вирішенні справи та надання своїх пояснень, заперечень тощо стосовно обставин спірних правовідносин.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, наказом Командира 1 загону морської охорони Південного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 31.10.2018 року №469-ОС старшого мічмана ОСОБА_1 (П-030781), старшого помічника (з оперативно-службової діяльності) групи чергових відділу управління службою штабу, звільнену з військової служби в запас збройних Сил України наказом командира 1 загону морської охорони від 29 жовтня 2018 року №464-ос відповідно до підпункту «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Також, як свідчать обставини справи, на час виключення позивачки зі списків особового складу з останньою не було проведено повний розрахунок, а саме не було виплачено належну позивачці індексацію грошового забезпечення.

Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 10.01.2020 року по справі №420/6014/19, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за час проходження нею військової служби.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2020 року, яке набрало законної сили 20.10.2022 року по справі №420/14101/20, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо застосування лютого 2015 року як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Як свідчать відомості з банківського зарахування коштів та як не заперечується учасниками, вперше на виконання судового рішення Військова частина НОМЕР_1 здійснила виплату індексації грошового забезпечення на користь позивачки 17.07.2020 року. В подальшому, на виконання судового рішення повний (належний) розрахунок із позивачкою в частині донарахування (перерахунку) індексації грошового забезпечення відбулось 29.10.2022 року у сумі 56258,13 грн.

З огляду на те, що відповідач не виконав свій обов`язок із нарахування середнього заробітку за час затримки вказаного розрахунку, позивачка звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

За правилами п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Виходячи зі спірних правовідносин, у даному випадку мало місце виключення позивачки зі списку особового складу без проведення повного остаточного розрахунку, а саме: не проведення індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та прирівняних до них осіб (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства про порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивачки зі списків особового складу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача зі служби в поліції) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За правилами ст. 117 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивачки зі списків особового складу та до 19.07.2022 року - до дати набрання чинності Закону №2352-IX від 01.07.2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З 19.07.2022 року положення статті 117 КЗпП України передбачають, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з відповідного періоду - не більш як за шість місяців).

Водночас, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган (роботодавець) повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (з відповідного періоду - але не більш як за шість місяців).

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Таким чином, у разі невиплати повного грошового забезпечення на день звільнення поліцейського зі служби, підлягає застосуванню відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Одночасному врахуванню підлягає правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, відповідач провів фактичний розрахунок із позивачкою щодо виплати суми грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, то в цьому випадку є підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, виходячи із застережень у статті 117 КЗпП України про «належні звільненому працівникові суми», тобто про усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для відповідної категорії осіб, а також із підтвердження права позивача на виплату індексації грошового забезпечення та її не нарахування відповідачем і фактичної виплати спірних сум із затримкою, не знаходять свого правового підґрунтя доводи Управління про відсутність правових обставин для застосування вказаної відповідальної згідно наведених правил трудового законодавства.

При цьому, на переконання апеляційного, на момент звільнення позивачки з військової служби остання мала законні очікування на належний розрахунок свого грошового забезпечення.

Саме не дотриманням відповідачем вимог законодавства під час розрахунку позивачки, що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили в інших адміністративних справах, підтверджується обґрунтованість відповідальності військової частини, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У зв`язку із чим, слід зазначити, що остаточний повний (належний) розрахунок із позивачкою був проведений військовою частиною 29.10.2022 року.

Із цим позовом позивачка звернулась 19.11.2022 року (згідно штемпелю на конверті), а саме з дотриманням строку, передбаченого частиною 5 статті 122 КАС України.

Повертаючись до обставин справи, судом першої інстанції вірно враховано, що належна індексація грошового забезпечення перерахована на користь позивачки 29.10.2022 року, тобто поза межами строків, встановлених пунктом 242 Положення від 10.12.2008 року №1153/2008 та статтею 116 КЗпП.

Розрахунок цієї частини грошового забезпечення, на які позивачка мала право на час проходження військової служби, склав у загальній сумі 77919,9 грн.

Згідно із пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як вказано у пункті 8 Порядку від 08.02.1995 року №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством.

Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260.

Тобто Порядок від 07.06.2018 року №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2, 8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців.

Таким чином, застосуванню підлягають відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Так, розмір місячного грошового забезпечення позивачки у вересні та жовтні 2018 року становив 9784,2 грн.

Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 320,79 грн. (9784,2 грн. + 9784,2 грн.) / 61 день (кількість днів у вересні та жовтні 2018 року).

Одночасному врахуванню підлягає й те, що з 19.07.2022 року, а саме з набранням чинності Закону від 01.07.2022 року №2352-IX, тобто положень, які діють на момент проведення розрахунку із позивачкою, положення статті 117 КЗпП України передбачають, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Сума, яка підлягає відшкодуванню позивачці, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України (в редакції Закону від 01.07.2022 року №2352-IX), становить: 320,79 грн. (середньоденне грошове забезпечення позивачки) *181 (кількість днів затримки розрахунку) = 58062,99 грн.

Як свідчать обставини справи, на момент виключення позивачки зі списків особового складу їй не була виплачена належна їй індексація грошового забезпечення у загальній сумі 77919,9 грн.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (Постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Наведена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

При цьому, як показали фактичні обставини справи, розмір середнього заробітку, пов`язаний із затримкою розрахунку при звільненні позивачки не перевищує розмір не виплаченого позивачки на момент виключення зі списків особового складу грошового забезпечення.

Одночасному врахуванню підлягає й те, що зазначений розмір є об`єктивним, враховує вимушеність позивачки звертатись до суду за захистом своїх прав щодо належних виплат під час виключення зі списків особового складу та проведення відповідачем повного розрахунку із позивачкою лише на виконання судового рішення.

З огляду на наведене у сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати на користь позивача середнього заробітку, але, виходячи із положень Закону від 01.07.2022 року №2352-IX, відшкодуванню підлягають на користь позивачки підлягає середнє грошове забезпечення у сумі 58062,99 грн.

Щодо доводів апелянта про не вжиття судом належних заходів стосовно повідомлення учасника про розгляд цієї адміністративної справи, колегія суддів враховує наявність в матеріалах справи відомостей про сповіщення відповідача про цей спір в адміністративному суді.

Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є правильними, але не у повній мірі відповідають нормам матеріального права, колегія суддів вважає, що відповідно до статті 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 9, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо проведення ОСОБА_1 нарахування та виплати середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку по виплаті індексації грошового забезпечення.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за затримку розрахунку під час виключення зі списків особового складу у сумі 58062 (п`ятдесят вісім тисяч шістдесят дві) грн. 99 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв