Справа № 160/6570/23
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2023-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2023 року Справа № 160/6570/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О. В.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 2 березня 2023 року;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 2 березня 2023 року однією сумою.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що при звільненні з військової служби і виключенні зі списків особового складу Військової частини, з ним не було проведено остаточного розрахунку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2023 року відкрито провадження у справі №160/6570/23, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1, 2 ст. 257, ч.1 ст.260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
18.04.2023 позивач через систему «Електронний суд» надіслав до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи фотокопії квитанції від 14.04.2023 про надходження від Військової частини НОМЕР_1 коштів в сумі 124964,23 грн., що є частиною належної при звільненні суми грошового забезпечення. Запізнення цієї виплати склало 45 днів.
27.04.2023 через систему «Електронний суд» позивачем подано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи фотокопії витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.04.2023 №278 про внесення змін до наказу про звільнення ОСОБА_1
08.05.2023 електронною поштою від Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву.
Відповідач не визнає позовних вимог, мотивуючи відсутністю правових підстав для їх задоволення.
Так, порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», однак положення цього Закону не передбачають такого виду відповідальності як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а тому спірні правовідносини мають регулюватись відповідними положеннями Кодексу законів про працю України.
Положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України входять до глави VІІ Кодексу -оплата праці, отже встановлюють обов`язок для роботодавця виплатити компенсацію у разі допущення з їх вини затримки у здійсненні виплат, що пов`язані саме з оплатою праці.
Виходячи з природи компенсації за недоотримане речове майно, відповідач зазначає, що можна вважати, що така виплата є грошовим вираженням еквіваленту певної речі, яка не була отримана особою, яка проходила службу, що у свою чергу, жодним чином не пов`язано з оплатою праці ( не є заробітною платою та її складовими/додатковими елементами) та не є винагородою за виконану роботу. Дана компенсація має іншу природу походження та призначення у порівнянні з главою VІІ Кодексу, а тому визначена приписами ст.ст. 116,117 Кодексу відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, до даних правовідносин не застосовується. Грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, а її виплата здійснюється особі, звільненій з військової служби.
Несвоєчасно виплачена грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, - не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статей 116, 117 КЗпП України.
Військова частина не є розпорядником коштів (розпорядником коштів є Міністерство оборони України) та фінансується з державного бюджету.
08.05.2023 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив.
Позивач звертає увагу на те, що відповідачем не приведено обґрунтування стосовоно невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Застосування ст. 117 КЗпП України відповідальності у разі невиплати компенсації на день виключення особи зі списків особового складу Військової частини підтверджується практикою Верховного Суду. Позивач притримується позиції, викладеної ним в позовній заяві.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.06.2023 зупинено провадження в адміністративній справі №160/6570/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії до надання відповідачем витребуваних судом документів.
На виконання ухвали суду електронною поштою 22.06.2023 відповідачем надано витребувані документи.
Ухвалою суду від 26.06.2023 провадження у даній справі поновлено.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 -позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 з 27.06.2018 до 01.03.2023.
Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.03.2023 №113 майстер-сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , головного сержанта 3 стрілецького взводу 6 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону, звільненого наказом командира 93 окремої механізованої бригади (по особовому складу) від 14 січня 2023 року №14-рс у відставку відповідно до підпункту «а» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за віком у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі) наказом вважати таким, що здав справи та посаду 01 березня 2023 року.
З 01 березня 2023 року виключено із списків особового складу Військової частини, з усіх видів забезпечення з 02 березня 2023 року.
Станом на день виключення позивача зі списків особового складу та на день звернення з позовом відповідачем виплата грошового забезпечення при звільненні, у повному обсязі проведена не була.
З матеріалів справи вбачається, що 14.04.2023 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти з призначенням платежу „заробітна плата, грошове забезпечення за березень 2023 в сумі 124964,23 грн.
Запізнення виплати склало 45 днів.
Враховуючи, не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, при звільненні повного розрахунку з працівником, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку з 2 березня 2023 року по день фактичного розрахунку включно.
При вирішенні спору суд виходить з наступного.
Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані Законом України №2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
За ст. 2 Закону, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України .
Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року N 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
З аналізу зазначених норм трудового законодавства випливає, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року по справі №320/1263/19.
Таким чином, не проведення з вини Військової частини виплати грошової компенсації за неотримане речове майно і всієї суми виплати грошового забезпечення станом на день виключення позивача зі списків особового складу та на день звернення позивача з позовом, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України - виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Верховний Суд у постанові від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18 вказав, що враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд касаційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується виключення позивача зі списків особового складу Військової частини 01.03.2023 року і з усіх видів забезпечення 02.03.2023 та проведення остаточного розрахунку з грошового, у зв`язку з чим , суд дійшов висновку, що відповідачем порушено приписи ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Таким чином, суд вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Так, обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» ( Порядок №100).
Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 грошове забезпечення позивача за останні два місяці роботи склало:
В той же час позовні вимоги визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати середнього заробітку не можуть бути задоволені.
Дії суб`єкта владних повноважень - активна поведінка, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб. Відмінна риса даного виду юридичних фактів полягають у тому, що норми права пов`язують з ними юридичні наслідки саме в силу вольового характеру юридичних дій.
Бездіяльність - пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної та юридичної особи. Сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.
В даному випадку, відповідач вчинив бездіяльність, оскільки не провів повного розрахунку позивача при звільненні з військової служби.
За приписами ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За наведених обставин, враховуючи вищенаведені норми, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 1 березня 2023 року.
Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку однією сумою не підлягають задоволенню, оскільки спосіб виконання дій, які має вчинити суб`єкт владних повноважень за рішенням суду, не визначений у спірних відносинах нормативно.
Належним виконанням судового рішення про здійснення виплати буде вважатися як перерахування присудженої суми одним платежем, так і кількома платежами. Кількість платежів у межах однієї суми коштів не порушує прав особи на соціальний захист.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.
В той же час позивач як учасник бойових дій відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору.
Таким чином, сплата судового збору була здійснена позивачем помилково.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI (Закон №3674-VI).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону №3674-VI, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
За ч. 5 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.
Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» встановлено вичерпний перелік умов повернення судового збору ухвалою суду, серед яких відсутня така підстава як помилкова сплата судового збору.
Виходячи з наведеного, помилково сплачений позивачем судовий збір може бути повернутий за клопотанням позивача.
Керуючись статтями 241-246,255, 262,295 КАС України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 1 березня 2023 року.
В решті позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона