Справа № 320/1642/20
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 червня 2023 року

м. Київ

справа № 320/1642/20

адміністративне провадження № К/990/20898/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2022 року, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2023 року та додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2023 року у справі №320/1642/20 за адміністративним позовом Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 до Дисциплінарної комісії приватних виконавців, Міністерство юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, -

УСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовом до Дисциплінарної комісії приватних виконавців (далі - відповідач 1), Міністерства юстиції України (далі - відповідач 2), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформлене протоколом № 24 засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 16 грудня 2019 року, щодо застосування до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді попередження;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 90/5 від 10 січня 2020 року про застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року, позовні вимоги задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду від 11 серпня 2022 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року та додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2023 року, адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформлене протоколом №24 засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 16 грудня 2019 року щодо застосування до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді попередження. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №90/5 від 10 січня 2020 року про застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення.

Крім того, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2023 року апеляційні скарги Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України задоволено частково. Додаткове рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 січня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким задоволено частково заяву Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу: стягнуто на користь Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Міністерства юстиції України; стягнуто на користь Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1681,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Міністерства юстиції України; в іншій частині вимог заяви Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.

Додатковою постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2023 року заяву представника позивача Нелюби С.А. про ухвалення додаткової постанови задоволено частково. Ухвалено додаткову постанову, якою стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України шляхом їх безспірного списання на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову (правничу) допомогу в розмірі 2000,00 грн. В іншій частині заяви представника позивача Нелюби С.А. про ухвалення додаткової постанови відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, Міністерство юстиції України звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України та зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду висвітлених у постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 320/1771/19 стосовно вмотивованості рішення Комісії, чим порушено частину другу статті 38, частину першу статті 41 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» (далі - Закон), пунктів 17 розділу III, 2 розділу VI Порядку проведення перевірок діяльності органів державної виконавчої служби, приватних виконавців, затверджений наказом Міністерство від 22.10.2018 № 3284/5 (далі - Порядок проведення перевірок, Порядок № 3284/5) та пункти 12, 18, 25 Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства від 27 листопада 2017 року № 3791/5 (далі - Положення).

Крім того скаржник зазначає, що у постановах Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 420/11224/20 та від 07 липня 2021 року у справі № 160/10658/20 висвітлені висновки стосовно застосування частини сьомої статті 34 Закону відносно мотивів притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, які не було враховано судами попередніх інстанцій.

Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Однак, скаржник посилаючись на постанови Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 320/1771/19, від 10 червня 2021 року у справі № 420/11224/20 та від 07 липня 2021 року у справі № 160/10658/20 не обґрунтував, що ці постанови ухвалені у справі за подібними відносинами із цією справою.

Скаржником лише процитовано пункти зазначених постанов Верховного Суду щодо загальних вимог вмотивованості рішення Комісії та аналізу приписів частини другої статті 38, частини першої статті 41 Закону та частини сьомої статті 34, пункту 17 розділу III, 2 розділу VI Порядку № 3284/5 та пунктів 12, 18, 25 Положення.

Решта доводів касаційної скарги містить опис обставин справи та загальні формулювання незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями з посиланням на норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та окремі витяги з постанов Верховного Суду.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судового рішення у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

У тексті касаційної скарги, серед іншого, містяться посилання на постанови Верховного Суду у справах № 905/1795/18, № 756/2114/17, № 911/3386/17, № 910/2170/18. Однак, оскільки такі посилання наведені без взаємозв`язку із конкретним підпунктом частини четвертої статті 328 КАС України Суд не бере такі до уваги.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2022 року, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2023 року та додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2023 року у справі №320/1642/20 за адміністративним позовом Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_1 до Дисциплінарної комісії приватних виконавців, Міністерство юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу- повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЛ.О. Єресько