Справа № 420/6590/23
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2023-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6590/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо непроведення повного розрахунку (невиплати в повному обсязі одноразової грошової допомоги) у день виключення зі списків особового складу частини (21.09.2022 року) ОСОБА_1 і в подальшому з 22.09.2022 року по 07.03.2023 року;

- зобов`язати Військову академію (м. Одеса) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки повного розрахунку (невиплати в повному обсязі одноразової грошової допомоги) з 22.09.2022 року по день фактичного розрахунку 07.03.2023 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що наказом начальника Військової академії від 21.09.2022 року №272 її було виключено зі списків особового складу академії та всіх видів забезпечення. Водночас відповідач у день звільнення позивача зі служби протиправно не здійснив виплату всіх належних їй сум грошового забезпечення, а такі виплати позивач отримала лише 07.03.2023 року.

Водночас ОСОБА_1 зауважує, що згідно положень статті 117 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України в разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, як стверджує позивач, вона має право на отримання від відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати коштів, а саме до дня фактичного розрахунку.

Разом з тим відповідач зазначеної виплати позивачу не здійснив, що слугувало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 05.04.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ч.5 ст.262 КАС України.

19.04.2023 року від Військової академії (м. Одеса) надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає, та зазначає, що позивачу не було своєчасно виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні, оскільки військова академія не мала відомостей щодо виплати чи невиплати позивачу одноразової грошової допомоги за попереднім місцем проходження служби в органах внутрішніх справ.

Лише після звернення адвоката Дмитрієва А.П в інтересах ОСОБА_1 та надання інформації щодо невиплати одноразової грошової допомоги за попереднім місцем проходження служби в органах внутрішніх справ, 07.03.2023 року військова академія здійснила перерахування та доплату за інший період у розмірі 117928 грн. на картковий рахунок ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 05.06.2023 року провадження у справі було зупинено та в подальшому поновлено 29.06.2023 року.

Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 у період з 29.08.2018 року по 21.09.2022 року проходила військову службу у Військовій академії (м. Одеса).

Наказом начальника Військової академії від 21.09.2022 року №272 позивача було виключено зі списків особового складу академії та всіх видів забезпечення.

При цьому у наказі зазначено, що вислуга років позивача у Збройних Силах становить: календарна 15 років 11 місяців, пільгова 11 місяців.

Також у наказі вказано виплатити позивачу одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до Порядку №260 від 07.06.2018 року у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 6 календарних років у сумі 79 850,00 грн.

28.10.2022 року представник позивача, адвоката Дмитрієв А.П. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Військової академії (м. Одеса) із адвокатським запитом щодо проведення позивачу перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з вислуги років 15 років 11 днів, а не 6 років, як то було вказано у наказі від 21.09.2022 року №272.

07.11.2022 року відповідач відмовив позивачу у виплаті вищезазначеної допомоги, оскільки у нього відсутні відомості стосовно виплати чи невиплати позивачу одноразової грошової допомоги за попереднім місцем проходження служби в органах внутрішніх справ.

29.11.2022 року представник позивача повторно звернувся до Військової академії (м.Одеса) із адвокатським запитом та зауважив, що відповідно до ч.10 постанови КМУ №383 від 17.07.1992 року військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони і особам рядового і начальницького складу які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Позивач у період з 17.11.2008 року по 08.09.2015 року проходила службу в органах внутрішніх справ, була звільнена зі служби через скорочення штатів, водночас не набула права на отримання одноразової допомоги, оскільки її вислуга за вказаний період становила менше 10 років.

В подальшому позивач продовжила службу у Військової академії (м. Одеса).

За таких умов підстав для невиплати позивачу одноразової грошову допомоги при звільнені із Військової академії (м. Одеса) немає, оскільки позивач таку виплату раніше не отримувала та її вислуга років становить більше 10 років.

07.03.2023 року Військовою академією (м. Одеса) було нараховано та виплачено позивачу одноразову грошову допомоги при звільнені у сумі 117 928,97 грн.

Водночас, яка вказує позивач, відповідачем в порушення ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України не було нараховано та виплачено компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, з огляду на що остання звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно ст. 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15 непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу 07.03.2023 року було нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільнені у сумі 117 928,97 грн.

Разом з тим, оскільки станом на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (21.09.2022 року), з позивачем не було проведено розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено одноразову допомогу при звільненні у повному розмірі, вона відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, а тому позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню за період з 22.09.2022 року (перший день після виключення позивача зі списків особового складу загону та всіх видів грошового забезпечення) по 06.03.2023 року включно (останній день перед виплатою позивачеві всіх належних сум).

При цьому суд критично ставиться до посилання відповідача у відзиві, що у нього був відсутній обов`язок щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки військова академія не мала відомостей щодо виплати чи невиплати позивачу одноразової грошової допомоги за попереднім місцем проходження служби в органах внутрішніх справи, а тому не здійснила зазначеної виплати у день звільнення, з огляду на наступне.

Так відповідно до ч.10 постанови КМУ №393 від 17.07.1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони і особам рядового і начальницького складу які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Аналогічні положення наявні також у Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260.

Так згідно п.2 Розділу XXXII Порядку №260 від 07 червня 2018 року військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, встановленої Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Учасниками справи не заперечується, що позивач у період з 17.11.2008 року по 08.09.2015 року проходила службу в органах внутрішніх справ, була звільнена зі служби через скорочення штатів, при цьому вислуга років позивача за вказаний період становила менше 10 років. В подальшому позивач продовжила службу у Військової академії (м. Одеса).

За таких умов, на думку суду, відповідач в силу положень чинних нормативно-правових актів повинен був врахувати, що позивач при першому звільненні зі служби не набула права на отримання одноразової допомоги при звільненні із органів внутрішніх справ у зв`язку із недостатністю вислуги років.

Водночас у разі наявності певних сумнівів у відповідача щодо вказаних обставин, Військова академія (м. Одеса) на день звільнення позивача зі списків особового складу та зняття позивача зі всіх видів грошового забезпечення не була позбавлена можливості отримати зазначені відомості від уповноважених на те органів, чого відповідачем зроблено не було.

З огляду на зазначене, відповідачем протиправно було не виплачено позивачу одноразову допомогу при звільненні 21.09.2022 року у повному обсязі.

Разом з тим суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності Військової академії (м. Одеса) щодо непроведення повного розрахунку (невиплати в повному обсязі одноразової грошової допомоги) у день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини (21.09.2022 року), оскільки станом на час звернення позивачу до суду грошова допомога була виплачена позивачу в повному обсязі та її права в цій частині були відповідачем відновлені та не потребують поновленню судом.

Одночасно суд зазначає, що при несвоєчасній виплаті грошової допомоги позивачу у повному обсязі відповідач, через зазначені обставини, не виплатив ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки повного розрахунку, а тому така його бездіяльність підлягає визнанню судом протиправною.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи сума грошового забезпечення позивача за 2 місяці, що передують звільненню, з урахуванням п.4 Порядку №100 складає 56 586,81 грн. (28268,01 грн. за липень 2022 року та 28318,80 грн. за серпень 2022 року).

При цьому, кількість саме робочих днів за липень та серпень 2022 року становить 44 робочий день.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 1286,06 грн. (56586,81 грн. / 44 дні) за 1 календарний день.

Період затримки виплати сум при звільнені складає 118 робочих днів та обраховується з 22.09.2022 року (перший день після виключення позивача з особових списків) по 06.03.2023 року включно (останній день затримки перед днем виплати).

У зв`язку із чим розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 151 755,08 грн.

Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Також, Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Правова позиція щодо застосування принципу співмірності була також зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так судом встановлено, що при розмірі невчасно виплаченої одноразової допомоги у загальному розмірі 117 928,97 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку складає 151755,08 грн., що значно перевищує розмір невчасно виплаченої суми за судовим рішенням.

При цьому істотність частки складової грошової допомоги в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає розмірі 117928,97 грн./ 151755,08 грн.* 100 = 77,7 %.

За таких умов, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що позивачу підлягає відшкодуванню сума у розмірі 117913, 69 грн. із розрахунку 1286,06 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 77,7 % (істотність частки недоплаченої суми) х 118 (робочих днів затримки розрахунку).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На підставі вищезазначеного, враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо істотності частки невиплаченої суми при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд вважає за необхідне задовольнити також і позовні вимоги позивача зобов`язального характеру шляхом зобов`язання Військової академії (м. Одеса) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.09.2022 року по 06.03.2023 року включно у розмірі 117 913,69 грн.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №420/6590/23 не здійснювати.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової академії (м. Одеса) (65009, м. Одеса, Фонтанська дорога, 10) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.09.2022 року по 06.03.2023 року включно.

Зобов`язати Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.09.2022 року по 06.03.2023 року включно у розмірі 117 913,69 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький