Справа № 500/3451/22
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2023-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/3451/22 пров. № А/857/6236/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року (суддя першої інстанції Осташ А.В., м. Тернопіль, повний текст складено 10.03.2023)

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС в Тернопільській області від 19.11.2021 №0-1914 та №0-1914 від 07.09.2022.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що являється власницею нежитлових будівель, які входять в майновий комплекс Цегельний завод і відносяться до будівель промисловості. Вказує, що ці об`єкти використовуються за їх прямим призначенням, а саме для виготовлення цегли, а тому згідно підпункту «є» пункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Враховуючи викладене, оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 9 березня 2023 року позовні вимоги було задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС України у Тернопільській області від 19.11.2021 №0-1914, від 07.09.2022 №0-1914. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС України у Тернопільській області в користь позивача судові витрати у вигляді судового збору за подання позову в загальній сумі 2139,90 грн.

Не погодившись із таким рішенням, його оскаржив відповідач. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове - про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що попри функціональне призначення об`єкту нерухомості у даній справі (нежитлова будівля - цегельний завод) не вбачається використання такого у промисловому виробництві позивача, оскільки ОСОБА_1 як платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яка є власником об`єктів нежитлової нерухомості, підприємницької діяльності пов`язаної з виробництвом цегли не здійснює. Згідно з АІС «Податковий блок»: «Реєстраційні дані платника податків» відомо, що ТОВ «Цегла Галичини» користується цегельним заводом за адресою АДРЕСА_1 на праві оренди. Отже виключено можливість застосування до об`єкта нерухомості ОСОБА_1 податкової пільги передбаченої п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

У судовому засіданні представник апелянта Свідинська В.Р. підтримала апеляційну скаргу та дала пояснення аналогічні викладеним доводам.

Представник позивача Чорняк В.П. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення апеляційної скарги. Пояснив, що вважає рішення суду законним і обґрунтованим. Зауважив, що об`єкти нерухомості були передані ОСОБА_1 підприємству ТОВ «Цегла Галичини», в якому позивач є одним із засновників. Зауважив, що відповідач не довів факту укладення договору оренди між позивачкою та вказаним підприємством. Передані ТОВ «Цегла Галичини» приміщення використовуються для виготовлення цегли, а відсутні підстави для нарахування податку.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 11 квітня 2018 року придбала нежитлові будівлі та споруди цегельного заводу загальною площею 4780,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (аркуш справи 59).

У складі цегельного заводу знаходиться: «А» Контора площею 30,1 кв.м; «Б» Баня площею 13,1 кв.м; «В» Пилорама площею 99,3 кв.м; «Г» Гаражі площею 695,3 кв.м; «Д» Піч з навісом площею 567,4 кв.м «Е» Навіс для сушки цегли сирівки площею 204,6 кв. м; «Є» Навіс для сушки цегли сирівки площею 260,1 кв.м; «Ж» Навіс для сушки цегли сирівки площею 325,5 кв. м; «З» Навіс для сушки цегли сирівки площею 349,1 кв. м; «И» Навіс для сушки цегли сирівки площею 362,3 кв. м; «К» Навіс для сушки цегли сирівки площею 357,4 кв. м; «Л» Навіс для сушки цегли сирівки площею 383,5 кв. м.; «М» Навіс для сушки цегли сирівки площею 335,7 кв. м; «Н» Навіс для сушки цегли сирівки площею 68,0 кв. м; «І» Навіс для сушки цегли сирівки площею 362,9 кв. м.; «Й» Навіс для сушки цегли сирівки площею 366,0 кв. м.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК-2000 вказані будівлі цегельного заводу відносяться до підкласу 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", класу 1251 "Будівлі промисловості", групи 125 "Будівлі промисловості та склади", підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "будівлі промислові та склади".

19.11.2021 ГУ ДПС у Тернопільській області винесено податкове повідомлення-рішення N0-1914, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплач, фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300, в розмірі 82783,64 грн за 2020 рік.

07.09.2022 ГУ ДПС у Тернопільській області винесено податкове повідомлення-рішення №0-1914, яким позивачці визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплач, фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300, в розмірі 114727,20 грн за 2021 рік.

Суд першої інстанції, розглянувши спір, дійшов висновку, що позивач звільнена від сплати податку на нерухоме майно за вищевказані об`єкти і скасував оскаржувані податкові повідомленні-рішення.

Апеляційний суд з таким висновком не погоджується, виходячи з такого.

Згідно ст.265 Податкового кодексу України (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до пп. 266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 Податкового кодексу України).

Згідно з пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України визначений перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема: «є» будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку (в редакції з 16.01.2020).

Отже, з вказаної норми вбачається, що для звільнення суб`єкта оподаткування від сплати податку на майно, відмінне від земельної ділянки на підставі абз. «є» 266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України має бути наявність двох обов`язкових складових:

- об`єкт повинен належати до будівель промисловості, віднесених до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000;

- об`єкт повинен використовуватися за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаватися їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Щодо належності даного об`єкта до будівель промисловості, віднесених до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, суд зазначає наступне.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року №507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії, " 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості", 1251.5- "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6- "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 -"Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9- "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Враховуючи те, що Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 є частиною чинного законодавства України та призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні, то він може застосовуватися для визначення статусу нежитлового приміщення, будівлі або споруди.

ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №822/2624/16.

Як встановлено судом, відповідно до ДК018-2000 належний позивачці комплекс нежитлових будівель відноситься до КВЕД 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості".

Зазначені приміщення використовуються ТОВ «Цегла Галичини» з метою виготовлення продукції.

При цьому, позивачка є одним із засновників вказаного підприємства.

Однак, як видно з матеріалів справи, зазначені вище об`єкти нерухомості не були передані нею ТОВ «Цегла Галичини» в якості внеску до статутного капіталу.

Зазначені обставини визнаються обома сторонами.

Таким чином, позивач передала вказані приміщення у користування іншого окремого суб`єкта підприємницької діяльності.

Згідно ст. 827 ЦК України (далі - ЦКУ) під договором позички розуміється договір, за яким одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Договір позички є безоплатним договором. ЦКУ чітко зазначає, що користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними (ч. 2 ст. 827).

Згідно статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Отже, в разі безоплатного користування ТОВ «Цегла Галичини» належними позивачці промисловими будівлями , має місце фактичне виконання договору позички. Якщо ж майно позивач передача ТОВ «Цегла Галичини» за плату, - між вказаними суб`єктами мають місце відносини оренди.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідач позбавлений реальної можливості довести документально конкретний характер правовідносин між позивачем та ТОВ «Цегла Галичини» щодо правових підстав використання нежитлових приміщень, оскільки відповідні договори мали бути укладені у відповідній формі в межах господарської діяльності саме цих суб`єктів.

Разом з тим, у спірних правовідносинах апеляційний суд враховує, що має місце беззаперечний факт передачі позивачкою майна у користування підприємству для здійснення господарської діяльності, при цьому вказані нежитлові приміщення не були передані ОСОБА_1 в якості внеску до статутного фонду підприємства ТОВ «Цегла Галичини».

Отже, фактично мають місце відносини ОСОБА_1 та ТОВ «Цегла Галичини», які охоплюються поняттям позички або оренди.

При цьому факт використання ТОВ «Цегла Галичини» належних позиваці приміщень на праві оренди підтверджується повідомленням вказаного підприємства форми №20-ОПП від 30.06.2020, в якому у графі 8 зазначено, що приміщення орендується.

Посилання суду першої інстанції на пояснення свідка ОСОБА_3 щодо помилкового вказання у звітності даного факту, апеляційний суд відхиляє, оскільки вказана особа є директором підприємства, засновником якого є ОСОБА_1 , що дає підстави для обґрунтованого сумніву у правдивості його свідчень. Крім того, свідок вказав, що позивачка здійснює управління ТОВ «Цегла Галичина», а тому використовує своє майно без будь-яких договорів оренди, позички чи лізингу. Однак, такі пояснення прямо суперечать обставинам справи, оскільки встановлено, що майно використовується окремим суб`єктом господарської діяльності - ТОВ «Цегла Галичина», а не позивачкою для виготовлення цегли.

Той факт, що відсутнє документальне оформлення таких правовідносин між учасниками господарської операції не заперечує факту наявності відповідної угоди (договору) de facto.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що належні позиваці об`єкти нерухомого майна, хоч і належать до будівель промисловості, однак передані нею іншому суб`єкту господарської діяльності у користування на праві оренди чи позички, а тому відсутні підстави для звільнення суб`єкта оподаткування від сплати податку на майно, відмінне від земельної ділянки на підставі абз. «є» 266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України.

Враховуючи викладене, оскаржувані податкові повідомлення-рішення є законними і підстав для їх скасування немає.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла до висновку про те, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, викладені у ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому його необхідно скасувати та прийняти нове - про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 27.06.2023.