Справа № 160/19996/22
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху.
27.12.2022 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків до якої додано уточнену позовну заяву, у якій відповідачами визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, у якій просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію ОСОБА_1 за вислугу років, відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" з 08.11.2022, врахувавши до спеціального стажу роботи періоди з 10.08.1994 по 15.09.2000 на посадах державної служби органу Державної податкової служби України (згідно записів в трудовій книжці).
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що спірним рішенням відповідача-2 їй протиправно відмовлено в призначенні пенсії. Так, незарахований період трудової діяльності позивача під час перебування на державній службі за наявності неповної вищої освіти підлягає врахуванню до вислуги років позивача відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року у справі №1697-VII (далі Закон №1697-VII).
09 січня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на електронну пошту від представника відповідач-2 надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що позивачу до вислуги не зараховано період з 10.08.1994 року по 16.01.1997 року через зайняття нею посади з неповною вищою освітою («молодший спеціаліст»); з 17.01.1997 року по 15.09.2000 року через неналежність посади працівників органів державної податкової служби до категорій посад згідно ст. 25 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (далі Закон №889-VIII). Відповідно, вислуги позивача недостатньо для призначення пенсії згідно Закону №1697-VII.
23 січня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшли від представника відповідача-1 в системі «Електронний Суд». Відповідач-1 проти позову заперечує в повному обсязі, наводить доводить, тотожні доводам відповідача-2. Також вказує, що зобов`язання призначити пенсію є втручанням в дискреційні повноваження.
06 лютого 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку від позивача надійшла відповідь на відзив. Вказує, що посилання відповідачів на ст. 25 Закону №889-VIII є безпідставним, оскільки цей закон не конкретизує органи, а стаж державної служби на час спірних періодів трудової діяльності позивача обчислювався згідно іншого нормативно-правового акту.
02 травня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано матеріали пенсійної справи позивача, які надійшли від представника відповідача-1 в системі «Електронний Суд». Також надано відзив на позовну заяву, що є ідентичним раніше поданому.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
В порядку ч.1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України як такі, що визнаються учасниками справи в заявах по суті (відповідачем-2 також зазначено в рішенні про відмову в призначенні пенсії, яке є предметом оскарження) та щодо яких суд не має обґрунтованого сумніву відносно достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, суд визнає встановленими на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії наступні обставини, що мають значення для вирішення справи:
1) вік позивача складає 46 років;
2) наявність у позивача страхового стажу 29 років 11 місяців 19 днів;
3) вислуга позивача складає 22 роки 1 місяць 22 дні (за період з 18.09.2000 року по 08.11.2022 року, без урахування періодів трудової діяльності до 18.09.2000 року).
Згідно диплома молодшого спеціаліста від 29.06.1994 року НОМЕР_2 ОСОБА_2 здобула кваліфікацію юриста.
Свідоцтвом про одруження від 20.09.1997 року № НОМЕР_3 підтверджується зміна позивачем прізвища з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 .
Відповідно до трудової книжки позивача 10.08.1994 року її прийнято на посаду юрисконсульту, прийнято присягу державного службовця. В період з 10.08.1994 року по 15.09.2000 року працювала на посадах в податковому органі м. Жовті води. 22.06.2015 року присвоєно 15 ранг державного службовця, 17.10.1997 року 14 ранг державного службовця.
08 листопада 2022 року позивач звернулася до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії.
Рішенням відповідача-2 від 15.11.2022 року №31 відмовлено позивачу в призначенні пенсії. Вказано, що страховий стаж позивача становить 29 років 11 місяців 19 днів, до страхового стажу зараховано усі періоди. Вислуга років особи, що дає право на пенсії згідно ст. 86 Закону №1697-VII становить 22 роки 1 місяць 22 дня (з 18.09.2000 року по 08.11.2022 року). Відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідної вислуги років 25 років.

Вважаючи таке рішення протиправним позивач звернулася з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України за громадянами закріплено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону №1697-VII Прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Згідно з ч. 6 ст. 86 Закону №1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури (ч. 8 ст. 86 Закону №1697-VII).

На момент спірних періодів трудової діяльності позивача діяв Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII, згідно ст. 17 якого громадяни України, які вперше зараховуються на державну службу, приймають Присягу такого змісту: "Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов`язки". Державний службовець підписує текст Присяги, який зберігається за місцем роботи. Про прийняття Присяги робиться запис у трудовій книжці.

В свою чергу, статтями 1, 2 Закону України «Про державну службу» 3723-XII передбачалось, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Прийняття на державну службу, просування по ній службовців, стимулювання їх праці, вирішення інших питань, пов`язаних із службою, проводиться відповідно до категорій посад службовців, а також згідно з рангами, які їм присвоюються (ст.24 Закону України «Про державну службу» 3723-XII).

Із процитованого видно, що посада державного службовця визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень. Державним службовцям присвоювались відповідні ранги.

На момент спірних періодів трудової діяльності позивача діяв Порядок обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283 (далі Порядок №283).

Відповідно до 4 Порядку №283 Документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

На момент спірних періодів трудової діяльності позивача діяв Закон Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про освіту» (в подальшому Закон України «Про освіту») від 23.05.1991 року №1060-XII (далі Закон №1060-XII), який до обставин цієї справи підлягає застосуванню в редакції станом на дату отримання позивачем диплому молодшого спеціаліста (29.06.1994 року).

Згідно зі ст. 36 Закону №1060-XII випускникам вищих навчальних закладів присвоюється кваліфікація спеціаліста з вищою освітою певного професійного спрямування або спеціальності, яка відповідно до обсягу державної освіти визначається такими рівнями:

молодший спеціаліст - забезпечують технікуми, училища, інші навчальні заклади еквівалентного рівня;

бакалавр - забезпечують коледжі, інститути, консерваторії, інші навчальні заклади еквівалентного рівня;

спеціаліст - забезпечують інститути, інші навчальні заклади еквівалентного рівня;

магістр - забезпечують інститути, академії, університети, інші навчальні заклади, що мають відповідний сертифікат.

В редакції станом від 07.01.1997 року Закон №1060-XII передбачав наступні нормативні положення:

В Україні встановлюються такі освітні рівні: базова вища освіта; повна вища освіта (ч. 1 ст. 30).

В Україні встановлюються такі освітньо-кваліфікаційні рівні: кваліфікований робітник; молодший спеціаліст; бакалавр; спеціаліст, магістр (ч. 2 ст. 30).

Вищими закладами освіти є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші (ч. 1 ст. 43).

Вищі заклади освіти здійснюють підготовку фахівців за такими освітньо-кваліфікаційними рівнями: молодший спеціаліст - забезпечують технікуми, училища, інші вищі заклади освіти першого рівня акредитації (ч. 3 ст. 43).

Отже, на момент вступу позивача до Чернігівського юридичного технікуму, протягом всього строку навчання та на момент отримання позивачем диплому молодшого спеціаліста, технікум відповідно до Закону 1060-ХІІ був віднесений до вищих навчальних закладів, яким забезпечувалось підготовка фахівців за освітньо-кваліфікаційним рівнем - молодший спеціаліст.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1998 року №65 затверджено Положення про освітньо-кваліфікаційні рівні (ступеневу освіту) (далі Положення №65), згідно п. 21 якого освітньо-професійна програма підготовки молодшого спеціаліста забезпечує одночасне здобуття базової вищої освіти за спеціальністю та кваліфікації молодшого спеціаліста на базі повної загальної середньої освіти або на базі базової загальної середньої освіти з наданням можливості здобувати повну загальну середню освіту.

Особи, які успішно пройшли державну атестацію, отримують документи встановленого зразка про здобуття базової вищої освіти за спеціальністю та кваліфікації молодшого спеціаліста (п. 25 Положення №65).

Суд звертає увагу на ступінь обґрунтованість рішення, що оскаржується. Так, у ньому вказано тривалість періоду трудової діяльності позивача, що зараховано до вислуги згідно ст. 86 Закону №1697-VII, однак підстави незарахування до такої вислуги спірних періодів не наведені. Наведення таких підстав у відзивах в ході судового розгляду спору про правомірність відповідного рішення є недопустимим, оскільки вимоги в т.ч. до індивідуально-правових актів визначені у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Фактично, в рішенні відповідача-2 від 15.11.2022 року №31 повністю відсутнє обґрунтування відмови у призначенні пенсії, що є окремою та достатньою підставою для його скасування.

Водночас, з метою виконання завдання адміністративного судочинства, з метою остаточного вирішення спору за наявності достатніх підстав та можливостей для цього суд надає оцінку підставам незарахування до вислуги позивача спірних періодів її трудової діяльності виходячи з їх формулювання у відзивах, що відповідає в т.ч. доводам позовної заяви.

За обставин цієї справи спірним є правомірність зарахування до вислуги позивача періоду її трудової діяльності з 10.08.1994 року по 15.09.2000 року. У відповідні періоди позивач 10.08.1994 року прийняла присягу державного службовця та працювала на посадах:

1) з 10.08.1994 року - юрисконсульт Державної податкової інспекції по м. Жовті Води тимчасово;

2) з 01.03.1995 року по 16.01.1997 року юрисконсульт Державної податкової інспекції по м. Жовті Води постійно;

3) з 17.01.1997 року - юрисконсульт Державної податкової адміністрації в м. Жовті Води;

4) з 02.02.1998 року держподатінспектор відділу примусового стягнення податків.

* 14.02.1998 року Державна податкова адміністрація перейменована в державну податкову інспекцію;

* 01.04.1998 року відділ примусового стягнення податків перейменовано у відділ примусового стягнення податків і зборів;

5) з 01.04.1998 року по 15.09.2000 року державний податковий інспектор-юрисконсульт того ж відділу.

Відповідно до змісту ч. 6 ст. 86 Закону №1697-VII для зарахування відповідних періодів трудової діяльності до вислуги років позивача належить встановити чи відповідають вони нормативному визначенню «посад державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою».

Згідно трудової книжки позивача 10.08.1994 року нею складена присяга державного службовця. В подальшому 22.06.1995 року та 17.10.1997 року присвоєно чергові ранги державного службовця.

Отже, суд визнає встановленою належність вищевказаних посад позивача до посад державних службовців у розумінні ч. 6 ст. 86 Закону №1697-VII.

Вирішуючи питання про належність позивача до особи «особи з вищою юридичною освітою» суд зазначає, що відповідне нормативне правило не конкретизує вид вищої юридичної освіти, наявність якого вимагається для можливості обчислення відповідного стажу як пільгового. Використання родового терміну за наявності видових вказує на охоплення цим терміном обсягу значень усіх видових термінів, які входять до його змісту.

Окрім цього, суд наголошує на тому, що в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а.

Враховуючи, що протягом тривалості усіх спірних періодів трудової діяльності позивача освітньо-кваліфікаційний рівень «молодшого спеціаліста» належав саме до вищої освіти, наявні достатні підстави для висновку про те, що періоди трудової діяльності позивача з 10.08.1994 року по 15.09.2000 року відповідають вимогам ч. 6 ст. 86 Закону №1697-VII, а тому мають бути зараховані до вислуги позивача для цілей призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закону №1697-VII.

Висновок, який суд формулює для обов`язкового врахування під час повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії є наступним: періоди трудової діяльності ОСОБА_1 з 10.08.1994 року по 15.09.2000 року відповідно до записів у трудовій книжці від 10.08.1994 року НОМЕР_4 відповідають вимогам ч. 6 ст. 86 Закону №1697-VII згідно абзацу третього, тобто як посади державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою. Відповідно, періоди трудової діяльності ОСОБА_1 з 10.08.1994 року по 15.09.2000 року відповідно до записів у трудовій книжці від 10.08.1994 року НОМЕР_4 підлягають врахуванню при вирішенні питанню про призначення пенсії позивачу згідно ст. 86 Закону №1697-VII як такі, що належать до вислуги років, що дає право на пенсію згідно ст. 86 Закону №1697-VII.

Щодо заявлених в зв`язку з цим позовних вимог суд зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі № 817/864/18 та від 11 листопада 2019 року у справі № 818/960/17.

За обставин цієї справи судом встановлено протиправність рішення відповідача-2 від 15.11.2022 року №31. Водночас, суд наразі не вбачає підстав для втручання у дискреційні повноваження органів Пенсійного фонду України шляхом зобов`язання саме призначити позивачу пенсію відповідно до ст. 86 Закону №1697-VII, оскільки завдання адміністративного судочинства буде досягнуто без втручання у дискреційні повноваження позивача.

Також суд наголошує на тому, що позивач просить визнати протиправним рішення відповідача-2 і зобов`язати вчинити дії відповідача-1, що не відповідає способам захисту, визначеним у ст. 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, які у відповідній частині передбачають можливість зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії у випадку визнання протиправними рішення, дій або бездіяльності саме цього суб`єкта повноважень (якого суд зобов`язує вчинити певні дії). Вказані норми права не передбачають можливості зобов`язати одного суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії в зв`язку з протиправністю рішення іншого суб`єкта владних повноважень.

Отже, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача-1 вчинити певні дії та вийти за межі позовних вимог, шляхом зобов`язання вчинити відповідні дії відповідача-2.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією від 02.12.2022 року №3752-9094-4563-0024.

Отже, відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду в сумі 992,40 грн підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2 як суб`єкта владних повноважень, протиправність рішення якого в ході розгляду цієї справи.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ), відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову в призначенні пенсії від 15.11.2022 року №31.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 08.11.2022 року з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, та прийняти рішення згідно з вимогами законодавства.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 992,40 гривень (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко