Справа № 420/16837/22
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2023-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (надалі - відповідач), в якій позивач з урахуванням уточнення позовних вимог просив суд :

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування до вислуги років ОСОБА_1 службу у збройних силах СРСР у період з 21.11.1985 по 30.07.1987, службу (навчання) курсантом у Львівському вищому військово-політичному училищі з 01.08.1987 по 27.08.1991, службу в Тамбовському вищому військовому командному училищі хімічного захисту ім. М.І. Подвойського з 27.08.1991 по 22.02.1995 та військову службу у Збройних Силах України з 14.01.2022 по 19.10.2022;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок вислуги років з урахуванням служби у збройних силах СРСР та Збройних Силах України зазначивши календарну вислугу років 10 років 0 місяців 7 днів;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 , як військовослужбовцю офіцерського складу, одноразової грошової допомоги за підписання першого контракту в розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, станом на 1 січня 2022 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 , виплату особі офіцерського складу, одноразової грошової допомоги за підписання першого контракту в розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, станом на 1 січня 2022 року;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за станом здоров`я в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 , виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за станом здоров`я, в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 , грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки пропорційно служби у 2022 році, а також дні додаткової відпустки;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 , виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки (20 днів), а також дні додаткової відпустки (14 днів);

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 щодо нездійснення повного розрахунку ОСОБА_1 при звільненні зі служби 19.10.2022 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , наказом №184 від 13.10.2022 року позивача звільнено у відставку за станом здоров`я. Наказом №444 від 19.10.2022 року позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. У цьому наказі зазначено, що вислуга років у Збройних силах становить 9 років 11 місяців 12 днів. Не погоджуючись з визначеною в наказі вислугою років та передбаченими виплатами позивач звернувся до відповідача з заявою, проте відповіді, станом на день звернення до суду не отримав. Враховуючи грубе порушення його соціальних прав та гарантій передбачених чиним законодавством при звільненні за станом здоров`я військовослужбовця, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою від 28.11.2022 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/16837/22 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.

До канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що позивач прийнятий на військову службу за контрактом. Та був звільнений у відставку за пп. «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - за станом здоров`я. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №444, яким встановлено вислугу років у Збройних силах станом на 19.10.2022 року: календарних 9 років 11 місяців 12 днів; пільгових 0 років 0 місяців та 0 днів; загальна вислуга 9 років 11 місяців 12 днів. Крім того, позивач під час написання рапорту про звільнення його з лав Збройних Сил України в запас, не вказав інформацію, щодо нарахування йому та необхідності виплати одноразової грошової допомоги як особі, що звільняється зі служби за станом здоров`я та не надав рапорт про надання йому одноразової допомоги при підписання першого контракту. Зокрема у своїх позовних вимогах позивач претендує на виплати за не використану основну щорічну відпустку та додаткову відпустку мотивуючи це тим, що являється учасником бойових дій. Однак, позивач не являється учасником бойових дій, а отже не може претендувати на даний вид виплат.

До канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що відповідач у своєму відзиві не заперечує про наявність у позивача безперервної вислуги років у Збройних Силах починаючи з 28.11.1985 по 22.02.1995 року включно, хоча і наводить періоди проходження ним служби, які нашаровуються один на одного із-за неправильного їх визначення. Також, відповідач не заперечує факт прийняття позивача на військову службу за контрактом на три роки.

Ухвалою від 26.01.2023 року суд здійснив перехід зі спрощеного позовного провадження в загальне позовне провадження та призначив підготовче засідання на 01 березня 2023 р.

В судове засідання призначене на 01.03.2023 року з`явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та завчасно. Судове засідання відкладено на 28 березня 2023 року.

Суд ухвалою від 28.03.2023 року продовжив шістдесятиденний строк підготовчого провадження у справі №420/16837/22 на тридцять днів. Відклав підготовче засідання по даній адміністративній справі на 24 квітня 2023 року.

В судове засідання призначене на 24.04.2023 року з`явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та завчасно.

Ухвалою від 24.04.2023 року суд закрив підготовче провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії та призначив справу № 420/16837/22 до судового розгляду по суті на 24 травня 2023 року

В судове засідання призначене на 24.05.2023 року з`явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та завчасно.

Представник позивача в судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у довому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлення про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд на підставі ч.9 ст.205 КАС України здійснив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 21.11.1985 року призваний на військову службу Балтським районним військовим комісаріатом Одеської області та з цієї дати розпочав військову службу у Збройних Силах СРСР, що підтверджується копією послужного списку.

Наказом командира Військової частини № НОМЕР_3 від 28.11.1985 за №307 розпочав першочергове військове навчання в цій частині.

Згідно з наказом начальника Львівського вищого військового політичного училища №270 від 01.08.1987 вступив до цього училища курсантом та закінчив його 27.08.1991 року, після чого був направлений для подальшого проходження військової служби до Тамбовського вищого військового командного училища хімічного захисту ім. М.І. Подвойського де проходив службу до 22.02.1995 року.

Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №29 від 14.01.2022 року, позивач прийнятий на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком на 3 (три) роки.

29.09.2022 року позивач подав рапорт про звільнення його з військової служби за станом здоров`я. Також у рапорті позивач просив провести з ним всі розрахунки у розмірах та порядку передбаченому чинним законодавством України.

Наказом начальника Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сил територіальної оборони Збройних Сил України № 184 від 13.10.2022, позивача звільнено у відставку за пп. «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - за станом здоров`я.

Відповідно до витягу з наказу, командира військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022 за № 444, майора ОСОБА_1 , виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 19.10.2022 року.

У наказі №444 від 19.10.2022 року зазначено, що вислуга років позивача у Збройних силах станом на 19.10.2022 становить календарних 09 років 11 місяців 12днів, пільгових 0 років 0 місяців 0 днів, загальна вислуга 9 років 11 місяців 12 днів.

Наказом №444 передбачено виплатити позивачу щомісячну премію за особливий внесок у загальні результати служби в розмірі 140% місячного грошового забезпечення в період з 01.10.2022 по 19.10.2022, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 65% місячного посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за, вислугу років за період з 01.10.2022 по 19.10.2022. Виплатити щомісячну додаткову винагороду у розмірі 30000,00 грн. пропорційно відпрацьованому часу за період з 01.10.2022 по 19.10.2022. Інші виплати при звільненні зі служби позивачу цим наказом не передбачено.

Не погоджуючись з визначеною в наказі вислугою років та передбаченими виплатами, позивач 23.10.2022 року звернувся з заявою до командира в/ч НОМЕР_4 , однак відповіді на його звернення так і не отримав.

07.11.2022 року позивач зі скаргою звернувся до командира НОМЕР_5 бригади ТРО ЗСУ щодо перерахунку його вислугу років та необхідності виплатити передбачені йому кошти при звільненні на підставі пп. «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» проте відповіді, станом на момент звернення до суду не отримав.

Враховуючи порушення соціальних прав та гарантій передбачених чинним законодавством при звільненні за станом здоров`я позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування до вислуги років ОСОБА_1 службу у збройних силах СРСР у період з 21.11.1985 по 30.07.1987, службу (навчання) курсантом у Львівському вищому військово-політичному училищі з 01.08.1987 по 27.08.1991, службу в Тамбовському вищому військовому командному училищі хімічного захисту ім. М.І. Подвойського з 27.08.1991 по 22.02.1995 та військову службу у Збройних Силах України з 14.01.2022 по 19.10.2022, суд зазначає таке.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Згідно з ч.1 ст.2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон №2011-XIІ).

Згідно з п. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ до видів військової служби відносяться: 1) строкова військова служба; 2) військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; 3) військова служба за контрактом осіб рядового складу; 4) військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; 5) військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділенні військової підготовки; 6) військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; 7) військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» до вислуги років зараховується в тому числі: військова служба в Збройних Силах та інших військових формуваннях, створених Верховною Радою України; дійсна військова служба у Радянській Армії та інших військових формуваннях колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям; час роботи в закладах вищої освіти із залишенням на військовій службі.

Суд встановив, що позивач призваний на військову службу саме 21.11.1985 року, що підтверджується записом в послужному списку.

Однак, як вбачається із запису в війському квитку та послужного списку, позивач зарахований в списки в/ч саме з 28.11.1985 року.

Суд не приймає до уваги твердження позивача, про те, що слід зараховувати його стаж з 21.11.1985 року, з огляду на наступне.

Наказом Міністерства оборони України від 14.08.2014 за № 530 затверджено Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей.

Цим Положенням визначається порядок обчислення вислуги років (загального страхового стажу) для призначення пенсій за вислугу років особам, звільненим з військової служби, відповідно до статті 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (п. 1.1 Положення).

Відповідно до п. 2.7 Положення, вислуга років для призначення пенсій військовослужбовцям обчислюється з дня зарахування їх на військову службу по день звільнення з військової служби. Водночас днем зарахування на військову службу є:

- день відправлення до військової частини з обласного збірного пункту для громадян, призваних на строкову військову службу;

- день відправлення до військової частини з районного (міського) ТЦКСП - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу;

- день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;

- день вибуття у відпустку, зазначений ТЦКСП у відпускному квитку, - для офіцерів запасу, призначених на військову службу безпосередньо після закінчення цивільного вищого (або колишнього середнього спеціального) навчального закладу з одночасним наданням відпустки. За відсутності даних про день прибуття у ТЦКСП для відправлення у військову частину або вибуття до місця служби чи у відпустку днем зарахування на військову службу вважається дата зарахування військовослужбовця до списків особового складу наказом командира військової частини;

- день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військової служби, та військовозобов`язаних.

Судом встановлено, що 21.11.1985 позивач призваний на військову службу Балтським районним військовим комісаріатом Одеської області.

Однак, як вбачається із запису в військовому квитку та послужному списку, позивач зарахований в списки в/ч саме з 28.11.1985 року згідно наказу командира військової частини № НОМЕР_3 від 28.11.1985 року за №307, у відповідності до якого розпочав першочергове військове навчання в цій частині.

Таким чином, вислугу років слід обчислювати саме з дня зарахування позивача до списків особового складу військової частини, тобто з 28.11.1985 року.

В подальшому згідно послужного списку та записів у військовому квитку наказом начальника Львівського вищого військового політичного училища №270 від 01.08.1987 вступив до цього училища курсантом та закінчив його 27.08.1991 року, після чого був направлений для подальшого проходження військової служби до Тамбовського вищого військового командного училища хімічного захисту ім. М.І. Подвойського, де проходив службу до 22.02.1995 року.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача, що під час вивчення матеріалів справи було встановлено, що Комісією помилково нараховано на 1 місяць 31 день вислугу років більше, аніж та, що має бути нарахована, а саме помилково враховано період між 28.06.1991 року, коли позивачем було закінчено навчання у Львівському вищого військовому політичному училищі та 27.08.1991 року, коли він був зарахований до списків Батальону забезпечення Тамбовського вищого військового командного училища хімічного захисту ім. М.І. Подвойського, оскільки ці доводи спростовуються записами послужного списку та військового квитка.

Пунктом 2.9 Положення визначено, що обчислення вислуги років для призначення пенсії здійснюється за послужним списком та іншими документами з особової справи військовослужбовця за необхідності підтвердити окремі періоди військової служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах.

З вказаного слідує, що пріоритет в документах за якими обчислюється вислуга років для призначення пенсії надаєтьсяпослужному списку.

Крім того, вислуга років визначена наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 444 від 19.10.2022 не узгоджується з обрахунком вислуги років, визначеної відповідачем в поданих ним до суду запереченнях, до наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 444 від 19.10.2022 зміни не вносились.

В подальшому Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №29 від 14.01.2022, позивача прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком на 3 (три) роки та з цієї дати зараховано в списки військової частини, що підтверджується записом в військовому квитку.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача, що позивач приступив до виконання своїх посадових обов`язків не 14.01.2022, а 31.01.2022, оскільки дане твердження жодним доказом не підтверджено, на вимогу суду не надано ані контракту, ані іншого документу, який би підтвердив доводи відповідача.

З огляду на вищевикладене, на момент звільнення позивача його календарна вислуга становила 10 років 00 місяців 00 дні.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування до вислуги років ОСОБА_1 службу (навчання) курсантом у Львівському вищому військово-політичному училищі з 01.08.1987 по 27.08.1991, службу в Тамбовському вищому військовому командному училищі хімічного захисту ім. М.І. Подвойського з 27.08.1991 по 22.02.1995 та військову службу у Збройних Силах України з 14.01.2022 по 19.10.2022.

Щодо позовних вимог про визнати протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 , як військовослужбовцю офіцерського складу, одноразової грошової допомоги за підписання першого контракту в розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, станом на 1 січня 2022 року, суд зазначає таке.

За приписами ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до ст.9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з ч. 2, ч. 3 цієї статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: - посадовий оклад, оклад за військовим званням; - щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); - одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Частиною 2 статті 15 цього Закону передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

З наведеного правового регулювання вбачається, що згідно з пунктом 1 розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоровя, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначена норма кореспондується з п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі - Порядок № 393), а саме: військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У розумінні вказаних правових норм військовослужбовець, що звільнений з військової служби за закінченням контракту, крім військовослужбовців строкової військової служби, має право на виплату одноразової грошової допомоги «за наявності вислуги 10 років і більше». При цьому законодавець не передбачає, що таке право набувається за умови наявності певного виду вислуги (календарної, пільгової тощо). Крім того, законодавець не надає визначень ні «календарної вислуги років» ні «пільгової вислуги років». Правовими нормами Порядку № 393 та Закону № 2011 законодавець лише визначає періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах. Тобто, законодавець визначає лише способи обчислення вислуги років.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 24 листопада 2020 року (справа № 822/3008/17), від 11 квітня 2018 року (справа № 806/2104/17), від 21 квітня 2021 року (справа № 380/2427/20).

У матеріалах справи наявний витяг з наказу начальника Регіонального управління Сил територіальної оборони «Південь» Сил територіальної оборони Збройних Сил України № 184 від 13.10.2022, яким позивача звільнено у відставку за пп. «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - за станом здоров`я.

Як встановлено судом, на момент звільнення позивача його календарна вислуга становила 10 років 00 місяців 00 дні.

Отже, відповідно до правил частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач як такий, що має вислугу 10 років, набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 , як військовослужбовцю офіцерського складу, одноразової грошової допомоги за підписання першого контракту в розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, станом на 1 січня 2022 року, суду зазначає наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацом 1 ч. 4 ст. 9 вказаного Закону грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Підпунктом 8 п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» вирішено виплачувати одноразову грошову допомогу військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу після укладення ними першого контракту в таких розмірах, зокрема особам рядового складу - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; особам сержантського і старшинського (молодшого начальницького) складу - дев`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.

При цьому, пунктами 2, 3 цієї Постанови установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Отже, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 визначено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони України.

На виконання статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» Міністерством оборони України 07 червня 2018 року прийнято наказ №260, яким затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам (далі по тексту - Порядок № 260 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п.1 розділу ХХІІ Порядку № 260, одноразова грошова допомога військовослужбовцям після укладення ними першого контракту виплачується: особам, які приймаються на посади рядового складу строком на 3 роки; особам, які приймаються на посади сержантського і старшинського складу строком від 3 до 5 років; особам, які приймаються на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком від 1 до 5 років; особам, які підписали контракт строком на 5 років, із числа військовослужбовців, призначених на посади осіб сержантського і старшинського складу, осіб офіцерського складу після закінчення вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти (підготовка яких здійснюється за державним замовленням), за умови вступу до виконання обов`язків за цими посадами.

Пунктом 2 розділу ХХІІ вказаного Порядку визначено, що одноразова грошова допомога виплачується в таких розмірах: зокрема особам рядового складу - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року, особам сержантського і старшинського складу - дев`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року.

Пунктом 3 розділу ХХІІ цього Порядку визначено, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця після набрання чинності першим контрактом, призначення на посаду та вступу до виконання обов`язків за посадою на підставі наказу командира.

Відповідно до п. 4 розділу ХХІІ цього ж Порядку одноразова грошова допомога не виплачується, зокрема у разі підписання контракту для проходження військової служби у Збройних Силах України особами, звільненими з військової служби за контрактом, з інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також зі служби в правоохоронних органах.

З аналізу зазначених норм законодавства суд вбачає, що виплата одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту на проходження військової служби особам, які приймаються, зокрема, на посади рядового складу, здійснюється за рапортом військовослужбовця у разі одночасного дотримання наступних умов: - контракт укладено вперше; - контракт укладено строком на 3 роки.

Як підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами у цій справі, позивачем укладено перший контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки; контракт набув чинності; позивач був призначений на посаду та вступив до виконання обов`язків за посадою.

Цей факт також підтверджується матеріалами справи: військовим квитком серії НОМЕР_6 від 20.04.1999 року, відповідно до якого прийнятий на військову службу на підставі контракту, тобто підтверджується факт підписання першого контракту.

Разом з цим, за твердженням відповідача позивачу не було нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу після укладення позивачем першого контракту через відсутність рапорту.

Як зазначалось вище, Порядком визначено, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця після набрання чинності першим контрактом, призначення на посаду та вступу до виконання обов`язків за посадою на підставі наказу командира.

Як вбачається з наданої до суду виписки з Журналу обліку вхідної документації у в/ч НОМЕР_1 за період з 21.06.2022 по 11.07.2022, відсутні відомості щодо звернення позивача до командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом про виплату вказаної допомоги.

Доказів звернення з рапортом в порядку, визначеному пунктом 3 розділу ХХІІ Порядку №260, позивачем до суду не надано.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на рапорт по нарахування та виплату одноразової грошової допомоги після укладення позивачем першого контракту від 14.02.2022, оскільки відсутні докази звернення з цим рапортом до командира в/ч НОМЕР_1 .

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки пропорційно служби у 2022 році, а також дні додаткової відпустки (14 днів), суд зазначає наступне.

Згідно пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (надалі за текстом - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пунктів 17 та 18 статті 10-1 Закону №2011-XII, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Пунктом 19 статті 10-1 Закону №2011-XII визначено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Отже, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски. Проте, вказаним Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Аб. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 вказаної статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Як вбачається з наказу командира військової частини НОМЕР_1 за № 444 від 19.10.2022, за період служби у 2022 році основна щорічна відпустки позивачу не надавались.

Таким чином, відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено при звільнені зі служби належну позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.

Разом з тим, щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за дні додаткової відпустки (14 днів), суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 4 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (надалі - Закон №504/96) установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96 учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Статтею 5 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі - Закон №3551) передбачено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (стаття 12 Закону №3551).

Згідно із статтею 101 Закону 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Доказів того, що позивач є учасником бойових дій, про що йому видано посвідчення, та має право на пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій, позивачем до суду не надано.

Також позивачем не надано доказів того, що він має право на інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 щодо нездійснення повного розрахунку ОСОБА_1 при звільненні зі служби 19.10.2022 року та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частина 2 ст. 117 КЗпП України передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Визначальними при цьому є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стаття 116 КЗпП передбачає поняття всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу - санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити поліцейському, який звільняється зі служби, грошову компенсацію за невикористані дні відпусток, відтак ці виплати належать до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною 1 цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується у разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Залежно від розміру невиплачених звільненому працівникові сум належить виплаті середній заробіток за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Приписами 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Суд зазначає, що судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.09.2021 р. по справі № 580/1285/20.

З урахуванням того, що рішенням суду у даній справі тільки зобов`язано відповідача здійснити остаточний розрахунок при звільненні з позивачем таким чином, суд доходить висновку, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки, є передчасними.

Водночас, суд роз`яснює позивачу, що позивач має право повторно звернутися до суду з вказаною вимогою після проведення відповідачем остаточного розрахунку.

В матеріалах справи наявна довідка Одеського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Одеської області від 01.02.2022 року, яка видана позивачу про те, що він згідно наказу командування військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу), від 14.01.2022 року №29, ОСОБА_1 призваний на військову службу за контрактом осіб офіцкрського складу, з призначенням на посаду заступника командира військової частини НОМЕР_1 .

Суд зазначає, що позивач наказом начальника Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сил територіальної оборони Збройних Сил України № 184 від 13.10.2022 звільнений у відставку за пп. «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за станом здоров`я, та наказом №444 військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022 виключений зі списків особового складу.

Таким чином, з урахуванням вищевикладено для належного захисту прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути рапорт позивача в частині розрахунків з позивачем, з урахуванням висновків викладених у рішенні суду.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, наявні в справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно та стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, а відтак судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування до вислуги років ОСОБА_1 службу (навчання) курсантом у Львівському вищому військово-політичному училищі з 01.08.1987 по 27.08.1991, службу в Тамбовському вищому військовому командному училищі хімічного захисту ім. М.І. Подвойського з 27.08.1991 по 22.02.1995 та військову службу у Збройних Силах України з 14.01.2022 по 19.10.2022.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок вислуги років з урахуванням служби у збройних силах СРСР та Збройних Силах України та зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 службу (навчання) курсантом у Львівському вищому військово-політичному училищі з 01.08.1987 по 27.08.1991, службу в Тамбовському вищому військовому командному училищі хімічного захисту ім. М.І. Подвойського з 27.08.1991 по 22.02.1995 та військову службу у Збройних Силах України з 14.01.2022 по 19.10.2022.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за станом здоров`я в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 , виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за станом здоров`я, в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки пропорційно служби у 2022 році.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 27.06.2023 року.

Суддя Г. В. Лебедєва