Справа № 480/8349/22
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 р. Справа № 480/8349/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 (ухвалене суддею Гелета С.М.) по справі № 480/8349/22

за позовом ОСОБА_1

до Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області

про визнання протиправним та скасувати рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила: визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмови у призначенні пенсії за віком, відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 53 від 16.09.2022; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком, відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.09.2022.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07.03.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.03.2022 та прийняти судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянтка посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивачки не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , звернулась до відповідача із заявою від 09.09.2022 про призначення пенсії за віком на території України, як іноземка, що має з 16.08.2004 посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Рішенням ГУ ПФУ у Київській області № 53 від 16.09.2022 відмовлено позивачці у призначенні пенсії за віком, на підставі ст. ст. 1, 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в області пенсійного забезпечення від 13.03.1992, у зв`язку із відсутністю документів та інформації про припинення виплати пенсії позивачці за попереднім місцем проживання.

Не погоджуючись з цим рішенням відповідача, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала ні органам пенсійного фонду України, ні суду доказів того, що органами пенсійного фонду Російської Федерації припинена виплата їй пенсії.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч. 3 ст. 46 Конституції України).

Відповідно до статті 4 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України Про недержавне пенсійне забезпечення, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

На час винесення рішення про відмову в призначенні пенсії, а також розгляду справи в суді першої інстанції, діяла Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, укладена в тому числі між Україною та Російською Федерацією (в подальшому - Угода), відповідно до якої пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць Угоди здійснюється за нормами законодавства держави, на території якої вони проживають.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 р. № 1328, Україна вийшла з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 р. у м. Москві.

Згідно із ст. 7 Угоди, при переселенні пенсіонера в межах країн - учасниць Угоди виплата пенсії в попередньому місці проживання припиняється, якщо пенсія такого ж виду передбачена законодавством держави по новому місцю проживання пенсіонера.

Розмір пенсії переглядається в залежності із законодавством держави - учасника Угоди за новим місцем проживання пенсіонера із дотриманням умов, передбаченими пунктом 3 статті 6 дійсної Угоди.

Тобто, Угодою передбачено, що пенсія за новим місцем проживання може бути призначена лише за умови припинення виплати пенсії за попереднім місце проживання.

Як вже було встановлено, з 16.08.2004 в органах УДМС в Сумській області позивачкою отримано тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , яка є безстроковою, зазначено адресу реєстрації з 27.08.2004 с. Н. Сироватка Сумського району.

Разом із тим, як зазначено в адміністративному позові позивачці до 24.02.2022 нараховувалася та отримувалася нею пенсія за попереднім місцем реєстрації (згідно відмітці в національному паспорті позивач зареєстрована з 14.12.2004).

Доказів того, що позивачці в подальшому, в т.ч. і після 24.02.2022 , чи на час подання заяви до відповідача не нараховується та не виплачується пенсія матеріали справи не місять, до відповідача надано не було.

09.09.2022 ОСОБА_1 , звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на території України, як іноземка, що має з 16.08.2004 посвідку на постійне місце проживання в Україні.

16.09.2022 рішенням ГУ ПФУ у Київській області № 53 відмовлено позивачці у призначенні пенсії за віком, на підставі ст. ст. 1, 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в області пенсійного забезпечення від 13.03.1992, у зв`язку із відсутністю документів та інформації про припинення виплати пенсії позивачці за попереднім місцем проживання.

Нормами Угоди передбачено, що в разі переселення пенсіонера в межах держав учасниць Угоди переглядається розмір пенсії пенсіонеру відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Таким чином Угодою передбачено, що у разі зміни пенсіонером місця свого проживання, у такому випадку переглядається розмір пенсії пенсіонеру, а не призначається нова пенсія, відповідно до законодавства держави-учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Згідно із ч. 2 ст. 6 Угоди, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України № 1058, затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за № 1566/11846 (в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 р. № 13-1) (в подальшому Порядок № 22-1), заяви про призначення пенсій розглядаються органами Пенсійного фонду України за принципом екстериторіальності, зокрема, засобами програмного забезпечення визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Згідно із п. 1 Порядку № 22-1, заява про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.

Відповідно до п. п. 9 п.2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 (в редакції Постанови Пенсійного фонду № 13-2 від 30.07.2015; із змінами, внесеними згідно з Постановою Пенсійного фонду № 25-1 від 16.12.2020; в редакції Постанови Пенсійного фонду № 33-1 від 25.11.2021) передбачено, що до заяви про призначення пенсії, крім інших документів, надається документ, який свідчить про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення Російської Федерації як одержувач пенсії.

Порядком 22-1 не передбачено обов`язку виключно територіального органу Пенсійного Фонду України робити запити, додавати до заяви про призначення пенсії одержаний на запит саме територіального органу Пенсійного фонду України відповідного документу про те, що особа, яка звертається за отриманням пенсії не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення.

Зазначеною нормою не передбачено отримання позивачем такого документу виключно на підставі запиту органу, що призначає пенсію.

Такий обов`язок надати зазначений документ покладено на особу, яка звертається із заявою про призначення пенсії, оскільки такий документ повинен надаватися саме заявником в додатках до заяви про призначення пенсії, а вже доданий документ долучається органом, що призначає пенсію.

Проте, у даному випадку, позивачкою не надано до заяви необхідних документів, а саме документ про те, що позивачка не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення в іншій країні і позивачці припинено виплату пенсії за попереднім місцем отримання.

Докази того, що позивачка повідомив належним чином орган пенсійного фонду за попереднім місцем проживання (який продовжує нараховувати пенсію позивачу) про переселення пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди відповідно до ст. 7 Угоди, територіальним органом ПФУ не було отримано, нарахування та виплата пенсії позивачці за попереднім місцем проживання не припинена.

При цьому як зазначено вище, відповідно до ст. 7 Угоди від 13.03.1992 при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії припиняється, а розмір пенсії переглядається.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивачки, що через розірвання дипломатичних стосунків, вона позбавлена права направити запит про припинення виплат пенсії та отримання відповідної інформації про припинення виплат, є помилковани, оскільки в даному випадку позивачка є громадянином іншої держави, до якої позивачу не заборонено в`їзд, не заборонено відповідне листування з країною громадянства, громадянство іншої держави у позивачки не припинено, позивачка самостійно на власний розсуд не використала своє право на припинення відповідних пенсійних виплат чи переведення виплати пенсії за новим місцем проживання в Україні під час дії Угоди від 13.03.1992., а незважаючи на отриману 16.08.2004 посвідку про постійне місце проживання в Україні, продовжувала отримувала пенсію за межами України, нарахування не припинено і на час прийняття спірного рішення. Одночасно в заяві від 09.09.2022 позивачка не зазначає, що їй припинена виплата пенсії, а лише зазначає виключно про неможливість її отримати, у зв`язку із припиненням дипломатичних відносин між державами. Тобто позивачка не заперечує, що таке нарахування їй здійснюється, пенсійні виплати нараховуються за місцем пенсійного обліку на території країни громадянства.

Відповідно до ст. 3 Угоди, всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за даною Угодою, несе держава, яка надає забезпечення. Взаємні розрахунки не здійснюються, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами. Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть встановлені законодавством держав - учасників Угоди.

Відповідно до ст. 7 Угоди, при переселенні пенсіонера в межах держав - учасників Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера. Розмір пенсії переглядається у відповідності до законодавства держави - учасника Угоди за новим місцем проживання з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Статтею 8 Угоди передбачено, що органи, які здійснюють пенсійне забезпечення в державах - учасниках Угоди, співпрацюють одне з одним в порядку, визначеному за угодою між їх центральними органами.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інтенції, що відповідно до норм Угоди від 13.03.1992, особа не має права на одночасне призначення, нарахування та отримання пенсії в декількох державах учасників Угоди, а позивачка, у даному випадку, не позбавлена права надання територіальному органу Пенсійного фонду України відповідної заяви разом із документами, які свідчить про те, що позивачка не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення за попереднім місцем проживання як одержувач пенсії, чи позивачу виплата пенсії за попереднім місцем проживання припинено, що передбачено нормами Порядку №22-1 та Угоди від 13.03.1992, що у зв`язку з відсутністю документів про дату припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання, пенсійної справи та за умов воєнного стану, при розгляді заяви позивачки про призначення пенсії відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб що передбачений чинним законодавством

Згідно із ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв`язку з відсутністю документів про дату припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання, пенсійної справи та за умов воєнного стану, при розгляді заяви позивачки про призначення пенсії відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб що передбачений чинним законодавством.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно із п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Керуючись ст. ст. 9, 243, 308, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 по справі № 480/8349/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич Я.В. П`янова