Справа № 420/12157/21
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (Ліквідаційна комісія) (вул. Єврейська,12, м. Одеса, 65014) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

14.07.2021 року до Одеського окружного адміністративного суду звернувся з позовом (т.1 а.с.1-10) ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі ГУ МВС), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог (т.1 а.с.44-45) просив:

визнати протиправною бездіяльність ГУ МВС щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення, компенсації за службу особи начальницького складу органів внутрішніх справ у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 03.06.2010 року по 07.11.2015 року та не здійснення остаточного розрахунку в день звільнення;

зобов`язати ГУ МВС нарахувати та виплати індексацію грошового забезпечення з 03.06.2010 року по 07.11.2015 року в розмірі 11 330,13 гривень;

зобов`язати ГУ МВС нарахувати та виплати компенсацію за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 03.06.2010 року по 07.11.2015 року в розмірі 75 089,7 гривень;

зобов`язати ГУ МВС нарахувати та виплати суму середнього заробітку за весь період затримки остаточного розрахунку при звільненні з 07.11.2015 року з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення - 357,57 гривень.

Ухвалою суду від 19.07.2021 року (суддя Танцюра К.О.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі (т.1 а.с.23-24).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 року (суддя Танцюра К.О.) позов частково задоволений. Визнано протиправною бездіяльність ГУ МВС щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 03.06.2010 року по 07.11.2015 року. Зобов`язано в ГУ МВС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі за період з 03.06.2010 року по 07.11.2015 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т.1 а.с.88-95).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 року (головуючий суддя Федусик А.Г., судді Бойко А.В., Шевчук О.А.) рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 року скасовано в частині позовних вимог щодо виплати компенсації за службу особи начальницького складу органів внутрішніх справ у дні щотижневого відпочинку та святкові дні та щодо нарахування та виплати суми середнього заробітку за весь період затримки остаточного розрахунку при звільненні, в задоволенні яких було відмовлено.

Прийнято в цій частині постанову, якою визнано протиправною бездіяльність ГУ МВС щодо не нарахування та не виплати компенсації за службу особи начальницького складу органів внутрішніх справ у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 01.01.2012 року по 07.11.2015 року та не здійснення остаточного розрахунку в день звільнення. Зобов`язано ГУ МВС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 01.01.2012 року по 07.11.2015 року. Зобов`язано ГУ МВС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь період затримки остаточного розрахунку при звільненні з 07.11.2015 року.

В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 року залишено без змін (т.1 а.с.130-135).

Постановою Верховного Суду від 05.04.2023 року (головуючий суддя Смокович М.І., судді Данилевич Н.А., Шевцова Н.В.) задоволена частково касаційна скарга ГУ МВС. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 року та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 року скасовані, справу № 420/12157/21 направлено на новий судовий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду (т.1 а.с.204-219).

Справа надійшла до Одеського окружного адміністративного суду 20.04.2023 року та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд головуючому судді Катаєвої Е.В.

Ухвалою суду від 25.04.2023 року прийнято до провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позивач зазначив, що з серпня 1998 року він проходив службу в ГУ МВС, а в подальшому був переведений в ГУНП. 14.06.2021 року його ознайомили з наказом про звільнення, видали трудову книжку.

Позивач вказує, що остаточний розрахунок відповідачем не здійснений з ним до подання даного позову до суду, а саме йому не в повному обсязі нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період служби та не виплачена компенсація за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні за період з 03.06.2010 року по 07.11.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач наводить зміст Закону України від 03.07.1991 року №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон України «Про індексацію грошових доходів населення»), Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (далі Порядок № 1078) та вважає, що йому не доплачено індексації 11330,13 грн за період з 03.06.2010 по 07.11.2015, оскільки індексація не здійснювалась наростаючим підсумком.

Крім того, позивач посилаючись на Інструкцію «Про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», затвердженої наказом МВС України від 31.12. 2007 року №499 (далі Інструкція №499) вважає, що йому повинна бути виплачена компенсація за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні за період з 03.06.2010 року по 07.11.2015 року. Доказами його служби у вихідні дні вважає відповідь ГУ МВС за №1/572/зі від 18.08.2021 року, що за період з 01.01.2012 року по 07.11.2015 року ним завізовані накази з основних питань у вихідні та святкові дні у кількості 105 днів.

Також посилаючись на ст.117 КЗпПУ позивач вважає, що йому повинен бути сплачений середньомісячний заробіток за весь період остаточного розрахунку при звільненні з 07.11.2015 року з розрахунку середньоденного грошового забезпечення 357,57грн.

Позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Представником відповідача до суду надавався відзив на позов (т.1 а.с.29-31), в якому він просив відмовити у задоволенні позову.

Після скасування рішень першої та апеляційної інстанції Верховним Судом та прийняття справи до провадження представником відповідача також поданий до суду відзив на позов (т.1 а.с.233-246), в якому представник просив відмовити у задоволенні позову та стверджував, що нарахування індексації протягом 2007 - 2015 років здійснювалося у відповідності до вимог Порядку №1078, чинним на вказаний період, та проводилась у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.

Представник звертав увагу на те, що відповідно до відомостей опублікованих на сайті Державною службою статистики України в період з 03.06.2010 по 07.11.2015 індекс споживчих цін не завжди перевищував поріг індексації, зокрема у 2012 році річний показник дорівнював 99,8%, а у 2013 - 100,5%. Індексація проводиться не кожного місяця а лише тоді коли індекс споживчих цін перевищував 101%.

Згідно з довідками про грошове забезпечення позивача йому за 2010-2015 роки нарахована та виплачена індексація.

Стосовно позовної вимоги про компенсацію за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 03.06.2010 по 07.11.2015 року представник відповідача звернув увагу на положеннях пункту 3.7.4 Інструкції № 499, відповідно до якої підставою для залучення працівників органів внутрішніх справ до понаднормової служби чи в дні щотижневого відпочинку та святкові дні є: а) письмові накази керівників органів внутрішніх справ; б) графіки нарядів чергувань, затверджені керівниками органів внутрішніх справ.

Згідно з п.3.7.5. Інструкції №499 облік робочого часу здійснюється шляхом ведення щомісячного табеля з обов`язковою відміткою в ньому кількості відпрацьованих годин.

У наказі про роботу у вихідний день обов`язково зазначається: підстава залучення працівників до роботи; прізвища, імена, по батькові і посади всіх працівників, які працюватимуть у цей день; спосіб компенсації за роботу у вихідний день кожному. Наказ доводиться до відома всіх працівників, які залучаються до роботи у вихідний день.

Таким чином, оскільки залучення працівників до роботи у вихідний день (святковий, неробочий) день оформлюється наказом, то і надання компенсації (подвійна оплата або інший день відпочинку) за роботу в такий день також має оформлюватись наказом (розпорядженням роботодавця). Тобто єдиним належним та достатнім доказом роботи у дні щотиждневого відпочинку та святкові дні є письмові накази керівників ОВС та графіки нарядів чергувань, затверджені відповідними керівниками ОВС.

У ЛК ГУ МВС України в Одеській області відповідні документи відсутні. Одночасно з цим позивачем також не надано жодного доказу на підтвердження залучення його до роботи у дні щотижневого відпочинку та святкові дні.

Представник вказує, що позивач мав можливість виходити - прибувати до робочого місця та службового кабінету у будь-який час, у тому числі вихідні і святкові дні, однак саме по собі таке перебування на робочому місці (у вихідні/святкові дні) у відриві від інших обставин не може сприйматися як належний та допустимий доказ виконання службових обов`язків.

Відповідь УДЗ ГУНП в Одеській області не є процесуальним способом підтвердження обставин роботи у вихідні та святкові дні. Єдиним доказам, що може підтвердити чи спростувати таку інформацію є саме письмовий наказ керівника, або його відсутність.

Представник відповідача у відзиві не визнає вимоги позивача щодо виплати позивачу середнього заробітку за період затримки з 07.11.2015 року та стверджує, що під час звільнення з ГУМВС позивачеві було виплачено всі належні йому суми. Спорів щодо належних до нарахування та виплати сум між позивачем та ЛК ГУМВС України в Одеській області не було. Таким чином, позивачу ще в 2015 році було відомо про виплачені йому суми при останньому розрахунку. Лише 14.06.2021 року позивач звернувся до суду.

Представник відповідача зауважує, що набуває актуальності принцип співмірності в трудових відносинах у зв`язку із тим, що недобросовісними можуть бути не тільки роботодавці, які закономірно притягуються до відповідальності (матеріальної, адміністративної тощо) за такі порушення, але й працівники. У ситуації, коли недобросовісний роботодавець свідомо та умисно не провів остаточний розрахунок, алгоритм дій суду є зрозумілим і передбачуваним. Інша ситуація коли добросовісний роботодавець готовий провести остаточний розрахунок відповідно до усіх наявних підстав, однак працівником протягом значного часу не вживається жодних дій для поновлення свого права, а вже зі значним спливом часу (найчастіше після звільнення), працівниками оскаржуються в судовому порядку дії роботодавця, щодо ненахарування та несплати незначної суми. Після цього працівник повторно звертається до суду з іншим позовом в якому просить суд зобов`язати роботодавця нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки такої виплати та/або виконання рішення суду.

У такому випадку коли невиплачена сума остаточного розрахунку є незначною та утворилася радше із гарантійних або компенсаторних виплат чи виплат, які передбачені колективним договором, а сума за статтею 117 КЗпП у сотні, а то й тисячі разів перевищує реальну заборгованість.

У цьому випадку відповідальність ГУНП в Одеській області, як роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, а за наявних обставин обсяг відповідальності є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Представник відповідача наводить правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №761/9584/15-ц (постанова від 26.06.2019 року), №821/1083/17 (постанова від 2602.2020 року) та звертає увагу суду на те, що ЛК ГУ МВС не визнавало право ОСОБА_1 на повторне нарахування та виплату індексації грошового забезпечення та компенсацію за службу у дні відпочинку за період з 03.06.2010 по 07.11.2015, допоки вказаний спір не було вирішено у судовому порядку.

Право на нарахування та виплату оскаржуваних виплат виникло у позивача лише 25.05.2022 року у зв`язку із набранням сили Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду (скасовано постановою Верховного Суду у цій справі) 25.05.2021 року у цій же справі, а тому затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 29.09.2017 апріорі не існує.

Тобто застосування позивачем норм ст.ст.116, 117 КЗпП є неможливим у вирішенні спірних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду визначила критерії, за якими можна зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

При розгляді цієї справи сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні (3 443,88 грн), яку встановили суди попередніх інстанцій, є більш ніж у сто разів меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (419 005,39 грн).

Також представник відповідача вважав важливим правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.01. 2020 року у справі №682/3060/16-ц (провадження №61-23170сво18), що «звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).

Сума до стягнення заявлена позивачем у розмірі повноцінного розміру грошового забезпечення за недоплату його порівняно несуттєвої складової частини є очевидно неспівмірною і відповідний розсуд призвів би до незабезпечення необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і відповідною сумою сатисфакції, яку позивач вважає справедливою, що суперечить завданню адміністративного судочинства та не узгоджується із його принципами.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 1998 року по 06.11.2015 року проходив службу в ГУ МВС України в Одеській області.

З 20.10.2008 року перебував у відпустці за доглядом за дитиною до 3-х років.

03.06.2010 року згідно з рапортом та наказом ГУ МВС від 03.06.2010 року №273о/с приступив до виконання своїх службових обов`язків на посаді начальника відділу юридичного забезпечення ГУ МВС.

Наказом ГУ МВС України в Одеській області №2400 о/с від 06.11.2015 року позивача звільнено в запас Збройних Сил України за п.64 «з» у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації) та відповідно до п.9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

07.11.2015 року позивач прибув з МВС України до ГУ Національної поліції в Одеській області та на підставі заяви від 07.11.2015 року та наказу від 07.11.2015 року №320о/с призначений на посаду начальника відділу юридичного забезпечення ГУНП в Одеській області.

Наказом ГУНП від 01.06.2016 року призначений на посаду заступника начальника відділу юридичного забезпечення ГУНП в Одеській області (т.1 а.с.21).

Наказом ГУНП в Одеській області №891о/с від 07.06.2021 року полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу відділу юридичного забезпечення ГУНП в Одеській області звільнено зі служби в поліції за п.2 ст.77 (через хворобу) з 07.06.2021 року (вислуга років на день звільнення 22 роки 09 місяців 17 днів.

Згідно з автоматизованою системою діловодства суду ОСОБА_1 після звільнення звернувся до суду з двома позовами по даній справі №420/12157/21 та по справі №420/12159/21.

У справі №420/12159/21 позивач ОСОБА_1 звернувся до ГУНП та просив:

- визнати протиправними дії щодо зазначення в наказі від 07.06.2021 №891 о/с стажу його служби 22 роки 9 місяців 17 днів та кількості днів невикористаної відпустки та зобов`язати ГУНП викласти наказ в редакції щодо стажу служби - 25 років 2 місяць 15 днів та внести зміни до наказу від 07.06.2021 №891 о/с в частині, що стосується ОСОБА_1 , виклавши частину, що стосується кількості діб не використаної відпустки, збільшивши їх на кількість не наданих днів відпочинку в порядку компенсації за виконання службових обов`язків у святкові дні в кількості 141 доба;

- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати йому індексації грошового забезпечення, матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально побутових питань в 2020 та 2021 та не здійснення остаточного розрахунку в день звільнення та зобов`язати нарахувати та виплати індексацію грошового забезпечення з 07.11.2015 по 07.06.2021 наростаючим підсумком, з урахуванням раніше сплачених сум;

- стягнути з ГУНП на його користь матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань в 2020, 2021 році в розмірі місячного грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2022 року, позов ОСОБА_1 задоволений частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУНП щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року та зобов`язано ГУНП нарахувати та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

По даній справі №420/12157/21 позивач пред`явив позовні вимоги до ГУ МВС, де проходив службу до 06.11.2015 року до переходу на службу в ГУНП у зв`язку з набранням законної сили Закону України «Про Національну поліцію». Після звільнення з ГУНП позивач вважав, що йому не в повному обсязі сплачена індексація та не виплачена компенсація за виконання службових обов`язків у вихідні та святкові дні. Також позивач вважає йому повинна бути виплачена у відповідності до положень ст.117 КЗпП України сума середнього заробітку за весь період затримки остаточного розрахунку при звільненні з 07.11.2015 року з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення - 357,57 грн.

Спірні питання щодо права позивача на індексацію грошового забезпечення та компенсацію за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні регламентовані Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядком №1078, Законом України «Про міліцію» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), Інструкцією №499 (діяла на час спірних правовідносин та втратила чинність згідно з Наказом МВС від 31.10.2016 №1131).

Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Статтею 2 Закону визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення).

За змістом п.1.14 Інструкції №499, індексація грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу МВС здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством.

Відповідно до п.2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Таким чином, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці.

Крім того, ст.22 Закону України «Про міліцію» встановлено, що для працівників міліції встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках особи рядового і начальницького складу несуть службу понад встановлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні. Оплата праці в надурочний і нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до вимог законодавства.

Згідно з п.3.7 розділу III Інструкції №499 при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до несення служби понад установлений законодавством робочий час виплата грошового забезпечення проводиться з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням.

Служба осіб рядового і начальницького складу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою шляхом надання їм іншого дня відпочинку або в грошовій формі. Компенсація понаднормових робіт шляхом надання відгулів не допускається.

Інструкцією визначено, що для залучення працівників органів внутрішніх справ до понаднормової служби чи в дні щотижневого відпочинку та святкові дні є: а) письмові накази керівників органів внутрішніх справ; б) графіки нарядів чергувань, затверджені керівниками органів внутрішніх справ. Облік робочого часу здійснюється шляхом ведення щомісячного табеля з обов`язковою відміткою в ньому кількості відпрацьованих годин (п.3.7.4, 3.7.5 Інструкції).

По даній справі Верховний Суд у постанові від 05.04.2023 року також навів вказані норми законодавства та у своєї позиції зазначив, що в цій справі суди попередніх інстанцій дійшли до висновку, що при звільненні зі служби позивач мав право на отримання індексації грошового забезпечення та компенсації за несення служби у вихідні та святкові дні, однак такі виплати проведені не були. Таким чином, право позивача на отримання індексації грошового забезпечення та компенсації за несення служби у вихідні та святкові дні, було встановлено судами попередніх інстанцій та покладено на відповідача обов`язок здійснити таку виплату (пункти 65,66 постанови).

Судом встановлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 року щодо зобов`язання ГУ МВС: нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі за період з 03.06.2010 року по 07.11.2015 року; нарахувати та виплатити компенсацію за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 01.01.2012 року по 07.11.2015 року, до розгляду справи Верховним Судом відповідачем ГУ МВС нараховано та сплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 03.06.2010 року по 07.11.2015 року у сумі 4534,06грн (платіжне доручення №472 від 26.12.2022 року) та компенсацію грошового забезпечення за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 01.01.2012 року по 07.11.2015 року у сумі 2380,85грн (платіжне доручення №39 від 26.12.2022 року) (т.1 а.с.188-190).

Позивач згідно з його клопотанням ознайомлений 29.05.2023 року з матеріалами справи.

Станом на 28.06.2023 року відповідь на відзив до суду не надано. Також не надійшло будь-яких заяв, клопотань, у тому числі щодо незгоди з розрахунком та виплатою йому на виконання рішень суду згідно з платіжними дорученнями №39, №472 від 26.12.2022 року індексації грошового забезпечення за період з 03.06.2010 року по 07.11.2015 року та компенсації грошового забезпечення за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 01.01.2012 року по 07.11.2015 року.

Враховуючи викладене, суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності ГУ МВС щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення, компенсації за службу особи начальницького складу органів внутрішніх справ у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 03.06.2010 по 07.11.2015 та зобов`язання ГУ МВС нарахувати та виплати індексацію грошового забезпечення з 03.06.2010 по 07.11.2015 в розмірі 11330,13 грн; компенсацію за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 03.06.2010 по 07.11.2015 в розмірі 75089,7 грн.

Що стосується визнання протиправною бездіяльності ГУ МВС щодо не здійснення остаточного розрахунку в день звільнення та зобов`язання ГУ МВС нарахувати та виплати суму середнього заробітку за весь період затримки остаточного розрахунку при звільненні з 07.11.2015 року з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення - 357,57 грн, суд виходить з того, що право позивача на отримання такої виплати встановлено Верховним Судом у постанові від 05.04.2023 року по даній справі, який зазначив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. З огляду на викладене, враховуючи задоволення судами попередніх інстанцій позовних вимог щодо зобов`язання ГУ МВС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі за період з 03.06.2010 по 07.11.2015 та нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 01.01.2012 по 07.11.2015, Суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_1 права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (пункти 70,72 постанови Верховного Суду від 05.04.2023 року).

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що при звільненні 06.11.2015 року позивача зі служби в ГУ МВС та переходу з 07.11.2015 року на службу в ГУНП йому не виплачені всі належні до виплати суми, а саме індексація у повному розмірі за період з 03.06.2010 по 07.11.2015 та компенсацію грошового забезпечення за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 01.01.2012 по 07.11.2015, що стало підставою для звернення до суду.

Між тим, судом встановлено, що позивач звернувся за захистом своїх прав по спливу більш ніж п`ять років після переходу на службу з ГУ МВС до ГУНП, а саме 14.07.2021 року.

Після вирішення спірних правовідносин судом (рішення суду від 06.12.2021 року та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 року) ГУ МВС нарахувало та виплатило позивачу індексацію у сумі 4534,06 грн (платіжне доручення №472 від 26.12.2022 року) та компенсацію грошового забезпечення за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 01.01.2012 по 07.11.2015 у сумі 2380,85грн (платіжне доручення №39 від 26.12.2022 року).

Суд вважає, що у спірних правовідносинах по даній справі не може бути застосований наведений механізм розрахунку істотної частки середнього заробітку за час затримки при розрахунку, що наведений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Дослідження змісту вищезазначеної постанови Верховного Суду свідчить про те, що вказаний механізм можливо застосовувати, коли при звільненні працівнику або військовослужбовцю не виплачена нарахована йому для виплати сума.

Такий висновок є логічно-послідовним, оскільки роботодавець (державний орган) чітко обізнаний про нараховану працівнику суму, яку він повинен йому виплатити при звільненні та відповідно з наступного дня починає обчислюватися строк затримки розрахунку при звільненні.

Проте такий розрахунок неможливо застосовувати при відсутності нарахованої суми виплати працівнику (поліцейському), оскільки роботодавець вважає виконаними свої зобов`язання щодо виплати всіх нарахованих сум при звільненні, враховуючи відсутність будь-яких претензій щодо розрахунку виплат зі сторони працівника. Суд вважає, що виникнення таких претензій більш ніж п`ять років після звільнення зі служби в ГУ МВС, свідчить про відсутність вищезазначеного механізму розрахунку істотної частки середнього заробітку за час затримки при розрахунку.

Між тим, Верховний Суд неодноразово розглядав питання застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

По даній справі позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплати суму середнього заробітку за весь період затримки остаточного розрахунку при звільненні з 07.11.2015 року з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення - 357,57 грн, що буде складати як зазначає представник відповідача якщо брати дату сплати коштів за рішенням суду (26.12.2022 року) 845 055,10 грн (т.1 а.с.188-189).

Суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача у повному обсязі та наявні підстави для зменшення вказаної суми виходячи з наступного.

Позивач був звільнений зі служби в ГУ МВС наказом від 06.11.2015 року в порядку переходу на службу в ГУНП 07.11.2015 року.

Більш ніж через п`ять років - 14.07.2021 року, вже після звільнення 07.06.2021 року з ГУНП, позивач звернувся до суду до ГУ МВС з позовом по даній справі.

Тобто під час служби в ГУ МВС та одразу після звільнення з ГУ МВС позивач не звертався до відповідача щодо виплати належних йому сум, не мав будь-яких зауважень щодо проведеного розрахунку.

При цьому суд враховує, що позивач був обізнаним з точки зору застосування законодавства, оскільки займав посаду начальника відділу юридичного забезпечення ГУ МВС.

Крім цього, суд враховує, що ст.ст.116 та 117 КЗпПУ застосовуються саме при звільненні працівника.

У даній справі позивач формально був звільнений з ГУ МВС. Проте фактично був переведений на службу в ГУНП.

Звільнення позивача з ГУ МВС та прийняття на службу в ГУНП відбулось у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», утворення нового суб`єкта публічного права та регулювання перехідними положення вказаного Закону питань переходу працівників міліції в поліцію.

За висновками Верховного Суду сталою судовою практикою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

У постановах від 22.03.2018 року (справа №822/1036/16), від 06.02.2018 року (справа №813/3184/16) Верховний суд зазначив, що аналіз пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №580-VIII свідчить про те, що вказана норма не визначає будь-якого окремого порядку прийняття на службу в поліцію, а визначає порядок прийняття на службу в поліцію осіб, які проходили службу в органах міліції, у з`язку з ліквідацією цих органів - суб`єктів публічного права та утворення органів поліції.

Враховуючи вищевикладені обставини суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, право на отримання якого встановлено Верховним Судом по даній справі та вважає, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу 5000,00 грн.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує, відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи встановлені обставини суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності ГУ МВС щодо не здійснення остаточного розрахунку при звільненні 06.11.2015 року з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та зобов`язання нарахувати та виплати ОСОБА_1 за затримку остаточного розрахунку при звільненні 06.11.2015 року з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області 5000,00грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 7, 9, 242-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (Ліквідаційна комісія) (вул. Єврейська,12, м. Одеса, 65014, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо не здійснення остаточного розрахунку при звільненні 06.11.2015 року ОСОБА_1 з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (Ліквідаційна комісія) нарахувати та виплати ОСОБА_1 за затримку остаточного розрахунку при звільненні 06.11.2015 року з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області 5000,00грн (п`ять тисяч гривень).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва