Справа № 480/2593/23
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2023-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 червня 2023 року Справа № 480/2593/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Савицької Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/2593/23 за позовом ОСОБА_1 до начальника Сумського міського територіального центра комплектування та соціальної підтримки, Сумського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що після проходження стаціонарного обстеження і лікування в м.Суми в першому психіатричному відділенні КНП СОР «ОКСЛ» йому встановлений діагноз: Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу. Л 20.00. Зауважує, що продовжує амбулаторне лікування і перебуває в межах Сумського гарнізону. На підставі наведеного, керуючись Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, звернувся до відповідача, як до військового комісара м.Суми, із рапортом, в якому просив направити його на проходження медичного огляду військово- лікарської комісії на предмет придатності до військової служби.
Зазначає, що 07.03.2023 на адресу його представника надійшла відповідь відповідача за № 6/364 від 24.02.23 на вище вказаний рапорт, зі змісту якої вбачається, що відповідач, пославшись на відсутність у нього компетенції, залишив без розгляду і без задоволення прохання позивача направити на проходження медичного огляду військово-лікарської комісії на предмет придатності його до військової служби.
Позивач вважає вказану бездіяльність відповідача протиправною, а посилання на відсутність відповідної компетенції таким, що суперечать закону, у зв`язку з чим і звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 27.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №480/2593/23, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та залучено другим відповідачем Сумський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
У відзиві на позовну заяву начальник Сумського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, заперечуючи проти задоволення позову, зазначає, що ОСОБА_1 з 09.11.2022 перебуває у розпорядженні керівництва Військової частини НОМЕР_2 , а отже позивачем порушено порядок звернення військовослужбовця із рапортом та не дотримано вимоги статей 14, 28, 31 Статуту внутрішньої служби. Відтак, зауваєжує, що рапорт, надісланий до Сумського МТЦК та СП, розглядався начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 з дотриманням частини другої статті 1 Закону України «Про звернення громадян», а тому позов є безпідставним та необгрунтованим (а.с.19-22).
Сумський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, у поданому суду відзиві, виклав аналогічну з першим відповідачем позицію (а.с.24-27).
Позивачем подано до суду відповідь на відзиви, у якій із доводами відповідачів, викладеними у відзивах на позовну заяву, не погоджується та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема, звертає увагу суду на те, що з 29.11.2022 і дотепер він, як військовослужбовець ЗСУ, перебуваючи в межах Сумського гарнізону, перебуває в межах територіальної юрисдикції, повноважень і відповідальності та в підпорядкуванні відповідачів, які відповідно до положень ст.ст. 8, 19 Конституції України мають відповідно діяти, але протиправно намагаються усунутися від виконання своїх обов`язків по відношенню до нього, що порушує його права і інтереси, за захистом яких він звернувся до суду.
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно запису у військовому квитку ( НОМЕР_3 , сторінка 5) з 09.11.2022 згідно наказу № 300 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді старший механік-водій за військово-обліковою спеціальністю бойові машини піхоти (а.с. 31 зворотній бік).
У лютому 2023 року позивач звернувся до відповідача, як до військового комісара м.Суми, із рапортом, в якому просив направити його на проходження медичного огляду військово-лікарської комісії на предмет придатності до військової служби (а.с.28).
За результатами розгляду рапорту позивача від 14.02.2023 Сумський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомив наступне:
Враховуючи те, що Ви проходите військову службу, розгляд рапорту військовослужбовця по суті та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства є компетенцією керівництва в/ч НОМЕР_2 ".
Позивач, вважаючи вказану бездіяльність відповідача протиправною, а посилання на відсутність відповідної компетенції таким, що суперечать закону, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі, визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців-діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців-обов`язок командирів (начальників).
Військовослужбовці, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я.
За відсутності за місцем проходження військової служби військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Так, пп. "б" пункту 6.1. Розділу II Положення №402 передбачено, що направлення на медичний огляд військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище; органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України; прокуратурою; судом; начальниками гарнізонів; штатних ВЛК; військових лікувальних закладів за місцем лікування; військовими комендантами гарнізонів; військовими комісарами.
Вказана норма визначає загальний перелік посадових осіб, що мають право приймати рішення про направлення на медичний огляд військовослужбовця.
Разом з тим, за приписами статті 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі - Статут внутрішньої служби) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Відтак, приписом зазначеної норми для військовослужбовців встановлено обов`язок звернення тільки послідовно по вертикалі безпосереднього керівництва.
Статтею 28 Статуту внутрішньої служби визначено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:
наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця;
наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази;
забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником (стаття 31 Статуту внутрішньої служби).
Указом Президента України від 30.12.2016 № 582/2016 затверджено Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу. Відповідно до пункту 1 зазначеного Положення, військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу (далі - військовий квиток) є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.
Так, згідно запису у військовому квитку ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 ) (сторінка 5) з 09.11.2022 згідно наказу № 300 останній проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді старший механік-водій за військово-обліковою спеціальністю бойові машини піхоти.
Тобто, ОСОБА_1 з 09.11.2022 перебуває у розпорядженні керівництва Військової частини НОМЕР_2 , а відтак, позивачем порушено порядок звернення військовослужбовця із рапортом та не дотримано вимоги статей 14, 28, 31 Статуту внутрішньої служби.
Враховуючи ввстановлені у справі обставини та вище викладене, суд доходить висновку про те, що що рапорт позивача, надісланий до Сумського МТЦК та СП, правомірно розглядався начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 з дотриманням частини другої статті 1 Закону України «Про звернення громадян».
Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, суд надав відповідь на всі аргументи сторін, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, а також те, що при розгляді справи судом не встановлено порушення відповідачами приписів законодавства при розгляді рапорту позивача, суд не вбачає підстав для задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до начальника Сумського міського територіального центра комплектування та соціальної підтримки, Сумського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Савицька