Справа № 520/13762/21
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 р. Справа № 520/13762/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.08.2022, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 11.08.22 по справі № 520/13762/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 29.06.2021 №3618 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області надати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 29.06.2021 №3618 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Королівства ОСОБА_2 про надати дозвіл на імміграцію в Україну від 04.09.2019, з урахуванням висновків суду у даній справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати зі слати судового збору у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вулиця Римарська, будинок 24, місто Харків, 61057, ).

Відповідач, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.08.2022 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 , п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається у скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Враховуючи, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, в межах розгляду даної апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_1 , громадянин Королівства Норвегії, ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув в Україну в 2017 році.

Позивач з 16.08.2017 перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні від 05.11.2018 № НОМЕР_2 , терміном дії до 02.11.2019, 16.10.2019 документований посвідкою на тимчасове місце проживання в Україні № НОМЕР_3 , терміном дії до 15.10.2020 та 21.09.2020 документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , терміном дії до 18.09.2021. Місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

З метою подальшого проживання в Україні, 04.09.2019 позивач звернувся до Близнюківського РС ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про надання дозволу на імміграцію поза квотою на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію" як особі, яка понад 2 роки перебуває у шлюбі з громадянином України.

Відповідачем, з метою перевірки заявника серед осіб, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію", до ГВКР УСБУ в Харківській області, Укрбюро Інтерполу, Державної прикордонної служби, Лозівського відділу поліції ГУ НП в Харківській області направлені відповідні запити.

На зворотній стороні запиту поставлено відтиск штампу із текстом "Стосовно в`їзду на ПМП заперечуємо на підставі пункту 4 частини першої статті 10 ЗУ "Про імміграцію" та завірено підписом службової особи за посадою заступника начальника ГВКР УСБУ в Харківській області.

За результатами розгляду матеріалів за заявою ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію, відповідачем 22.07.2020 прийнято рішення №3618, яким заявнику відмовлено у наданні дозволу на імміграцію на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі №520/11196/2020 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 3618 від 22.07.2020 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Королівства Норвегії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 04.09.2019 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 у справі №520/11196/2020, апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишено без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі №520/11196/2020 залишено без змін.

Таким чином, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі №520/11196/2020 набрало законної сили 26.01.2021.

На виконання рішення суду, відповідач повторно розглянув заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну та 11.03.2021 повторно направив запити до органів Національної поліції, Управління Служби безпеки України в Харківській області та Державної прикордонної служби з метою отримання інформації щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст.10 Закону України "Про імміграцію".

Листом Управління Служби безпеки України в Харківській області від 14.06.2021 №70/2-5670 відповідача повідомлено, за інформацією, викладеною в довідці Близнюківського ВП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області Фоссе Т.Г. фактично не мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , конкретне місцезнаходження останнього невідоме. Крім того, зазначено про наявність сумнівів щодо законності укладеного шлюбу між заявником та ОСОБА_3 та їх спільного проживання, у зв`язку з чим висловлено заперечення в наданні дозволу на імміграцію ОСОБА_1 .

За результатами повторної перевірки відповідачем складено висновок від 29.06.2021 та прийнято рішення №618 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач, вважаючи протиправним вказане рішення відповідача, звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання надання дозволу на імміграцію регулюється Законом України «Про імміграцію» та Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України №2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно статті 9 Закону України №2491-III заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Відповідно до статті 9 Закону України №2491-III та пункту 11 Порядку, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Пунктом 5 частини першої статті 10 Закону України №2491-ІІІ встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заяві про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Так, відповідно до положень п.п.3 п.2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

За приписами пункту 9-11 Порядку, МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Так, згідно з пунктом 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Відповідно до приписів п.18 Порядку №1983, ДМС аналізує у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 17 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Таким чином, законодавством регламентовано повноваження органів Державної міграційної служби України здійснювати перевірку законності підстав надання дозволів на імміграцію в Україну та їх скасування у разі виявлення порушень при видачі таких дозволів.

Судовим розглядом встановлено, що в оскаржуваному рішенні відповідача від 29.06.2021 №3618 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегія ОСОБА_1 , підставою відмови визначено пункт 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", зокрема, надання недостовірних відомостей щодо місця проживання іноземця.

Так, колегія суддів зазначає, що відповідно до довідки від 30.09.2020 №09-15/407 про реєстрацію місця проживання виданої Виконавчим комітетом Близнюківської селищної ради Близнюківського району Харківської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23.11.2018 по теперішній час, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі 859.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, що приймаючи рішення про відмову в імміграції в Україну позивачу, відповідач виходив з інформації, наданої в листі УСБУ в Харківській області від 14.06.2021, довідки Близнюківського ВП Лозівського ПВ ГУНП в Харківській області, матеріалів перевірки Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Головного управління ДМС України в Харківській області, а також інформації, за результатами співбесіди ОСОБА_1 і його дружини ОСОБА_3 з співробітниками УСБУ в Харківській області. Проте, колегія суддів звертає увагу, що належних, достовірних та достатніх доказів у розумінні статтей 73, 75-76 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем до суду не надано.

Крім того, суд не бере до уваги доводи представника відповідача, викладені у висновку про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 29.06.2021 у частині не виконання позивачем вимог законодавства шляхом не надання при повторному розгляді заяви документів, що підтверджують адресу його фактичного місця проживання, оскільки, первісно заява ОСОБА_1 подана до набрання сили змін в законодавстві від 19.01.2021, на які посилається міграційна служба.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищезазначене свідчить про формальний підхід суб`єкта владних повноважень щодо проведення перевірки достовірних даних щодо місця проживання, наданих позивачем при заповненні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну, та неналежне виконання приписів адміністративних судів у справі №520/11196/2020.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пунктах 70, 71 рішення від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову шляхом визнання протиправним рішення відповідача від 29.06.2021 №3618 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Норвегія ОСОБА_1 , та зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву громадянину Королівства ОСОБА_2 від 04.09.2019 року про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власного рішення, яке є предметом оскарження позивачем.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позову в частині, що оскаржується.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.08.2022 по справі № 520/13762/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич Я.В. П`янова