Справа № 420/9083/23
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9083/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики управляння соціального захисту населення в Малиновському районі м.Одеси про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики управляння соціального захисту населення в Малиновському районі м.Одеси про визнання протиправними дії відповідача при прийняті рішення про призначення соціальної допомоги, та зобов`язання відповідача скасувати Рішення про відмову в призначенні соціальної допомоги № 213/17.02.01-02 від 21.03.2023 року, прийняти нове Рішення, яким нарахувати і виплатити позивачу соціальну допомогу - компенсацію, як фізичній особі, яка надає соціальну послугу з догляду на непрофесійній основі з 08.03.2023 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він виконує догляд на непрофесійній основі за матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонерка, інвалід II групи. 08.03.2023 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення компенсації за догляд для фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг особам з числа сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки та є невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися.

Однак відповідач прийняв рішення про відмову в призначенні соціальної допомоги №213/17.02.01-02 від 21.03.2023 року та як підставу відмови зазначено про відсутність довідки ЛКК на невиліковно хвору особу, яка через порушення функції організму не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися.

Позивач вказує, що ним надавались всі необхідні документи з яких можливо встановити всі необхідні підстави для призначення йому відповідної компенсації, у зв`язку з чим він вважає дії щодо прийняття рішення відповідачем протиправними.

15.05.2023 року через канцелярію суду від Департаменту праці та соціальної політики управляння соціального захисту населення в Малиновському районі м.Одеси надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що до заяви ОСОБА_1 надав лише нотаріально завірену копію з медичного закладу виписки із рішення ЛКК з №12/33 від 15.02.2023 року, де зазначено, що за станом здоров`я ОСОБА_2 має потребу допомоги у побуті та супроводі. Та у зазначені копії висновку ЛКК відсутній запис про потребу в догляді внаслідок когнітивних порушень або про потребу в догляді за невиліковно хворою особою, яка через порушення функцій організму не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися.

Ухвалою суду від 01.05.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши адміністративний позов, відзив на адміністративний позов, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

08.03.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту праці та соціальної політики управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси з письмовою заявою про призначення компенсації за догляд для фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг особам з числа сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки та є невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися.

До вищенаведеної заяви позивачем додано (а.с.5-7, 9-12):

- копію паспорта;

- копію ідентифікаційного коду;

- копію виписки з рішення ЛКК №12/33 від 15.02.2023 року;

- копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12ААГ №235121;

- копію відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 10.03.2023 року ОСОБА_3 ;

- копія довідки від 10.02.2023 року №000-000001 з місця роботи позивача про сукупний дохід і виплати.

Департаментом праці та соціальної політики Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси за результатами розгляду вищенаведеної заяви прийнято рішення від 28.03.2023 року №213/17.02.01-02, яким відмовлено у компенсації (а.с.8).

Підставою для відмови відповідачем зазначено те, що відсутня довідка ЛКК на невиліковно хвору особу, яка через порушення функцій організму не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися. Підстава Постанова КМУ від 23.09.2020 року №159 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі».

Не погоджуючись з вищенаведеним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах, визначає Закон України "Про соціальні послуги" (далі Закон).

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону соціальні послуги - дії, спрямовані на профілактику складних життєвих обставин, подолання таких обставин або мінімізацію їх негативних наслідків для осіб/сімей, які в них перебувають.

Відповідно до п. 4 ч. 6, ч. 7 ст. 13 Закону України "Про соціальні послуги" фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися.

Фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд.

Механізм призначення і виплати компенсації за догляд (далі - компенсація), що призначається фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг (далі - фізична особа, яка надає соціальні послуги) особам із числа членів своєї сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (далі - соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі) та є, зокрема, невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися, встановлює Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 р. № 859 (далі Порядок).

На підставі п. 3 Порядку компенсація призначається і виплачується структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад (далі - уповноважені органи) за місцем проживання/перебування осіб, яким надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.

У спірних правовідносинах позивач є сином ОСОБА_2 , вони спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, мають спільний бюджет, несуть спільні побутові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи зокрема виписки з рішення ЛКК №12/33 від 15.02.2023 року Некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №16» Одеської міської ради, який наданий ОСОБА_2 її діагноз «закритий перелом латерального від. Лів. в/гомілкової кістки зі зміщенням уламків. Закритий перелом зовнішньої кісточки лів. Гомілки з задовільним стоянням уламків» та у висновку зазначено «за станом здоров`я має потребу допомоги у побуті та супроводі».

При цьому згідно довідки МСЕК від 07.12.2022 року ОСОБА_2 встановлена друга група інвалідності безстроково (а.с.10).

Таким чином суд вказує на наявність висновку з якого вбачається факт того, що ОСОБА_2 потребує не лише догляду, а саме допомоги у побуті та супроводі.

Тому висновок відповідача у оскаржуваному рішенні щодо відсутності довідки ЛКК на невиліковно хвору особу є хибним.

Отже, за наведених обставин позивач є особою, яка надає соціальні послуги з догляду, та має право на отримання компенсації за догляд на непрофесійній основі.

Відповідно до п. 7 Порядку призначення і виплата компенсації здійснюються уповноваженим органом з місяця подання фізичною особою, яка надає соціальні послуги, зокрема, таких документів у паперовій формі:

- заяви про згоду надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі;

- заяви про згоду отримувати соціальні послуги;

- декларації про доходи та майновий стан (заповнюється на підставі довідок про доходи кожного члена сім`ї) за формою, затвердженою Мінсоцполітики. У декларації також зазначається інформація про склад сім`ї фізичної особи, яка надає соціальні послуги;

- висновку лікарської комісії медичного закладу щодо потреби в догляді невиліковно хворих осіб, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися, за формою, затвердженою МОЗ.

Враховуючи все вищевикладене а також висновок суду щодо хибного висновку відповідача у оскаржуваному рішенні, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в даній частині шляхом визнання протиправним та скасування Рішення про відмову в призначенні соціальної допомоги № 213/17.02.01-02 від 21.03.2023 року.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача прийняти нове Рішення, яким нарахувати і виплатити позивачу соціальну допомогу - компенсацію, як фізичній особі, яка надає соціальну послугу з догляду на непрофесійній основі з 08.03.2023 р. то суд вказує на таке.

Так суд вказує, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями

Таким чином суд вказує на те, що повноваження на здійснення перевірки наданого пакету документів позивачем та відповідно призначення компенсації належить до компетенції відповідача.

Таким чином достатнім в даному випадку для порушених прав та інтересів позивача є задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачу (реєстраційний номер №556 від 08.03.2023 року) з урахуванням висновків суду в даному рішенні суду.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Підсумовуючи все вищевикладене суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання даного адміністративного позову сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн., відповідно до квитанції №92 від 24.04.2023 року.

За таких обставин, з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача слід стягнути понесені позивачем витрати в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики управляння соціального захисту населення в Малиновському районі м.Одеси про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Рішення про відмову в призначенні соціальної допомоги Департамента праці та соціальної політики управляння соціального захисту населення в Малиновському районі м.Одеси №213/17.02.01-02 від 21.03.2023 року при розгляді заяви ОСОБА_1 (реєстраційний номер №556 від 08.03.2023 року).

Зобов`язати Департамент праці та соціальної політики управляння соціального захисту населення в Малиновському районі м.Одеси повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (реєстраційний номер №556 від 08.03.2023 року) з урахуванням висновків суду в даному рішенні суду.

Стягнути з Департаменту праці та соціальної політики управляння соціального захисту населення в Малиновському районі м.Одеси за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 ).

Відповідач Департамент праці та соціальної політики управляння соціального захисту населення в Малиновському районі м.Одеси (65022, м. Одеса, вул. Косовська, 2Д, ).

Суддя Іванов Е.А.