Справа № 140/318/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/318/21 пров. № А/857/8132/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференцій апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

суддя у І інстанції Каленюк Ж.В.,

час ухвалення рішення 12 год 49 хв,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 10 квітня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі ЗМУ МЮ) про визнання протиправним на скасування висновку, затвердженого наказом від 07 грудня 2020 року №2874/К «Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у 2020 році», у частині застосування до начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Троця М.А. негативної оцінки та наказу від 10 грудня 2020 року №2895/К «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 січня 2023 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано висновок, затверджений наказом ЗМУ МЮ від 07 грудня 2020 року №2874/К «Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у 2020 році», у частині застосування до начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) ОСОБА_1 негативної оцінки.

Визнано протиправним та скасовано наказ ЗМУ МЮ від 10 грудня 2020 року №2895/К «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

У частині позовних вимог про стягнення із ЗМУ МЮ на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу справу направлено на новий судовий розгляд до Волинського окружного адміністративного суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року у справі № 140/318/21 позов було задоволено.

Стягнено із ЗМУ МЮ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 347 499,58 грн з відрахуванням податків і зборів. Рішення у частині стягнення із ЗМУ МЮ на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у сумі 13564,15 грн з відрахуванням податків і зборів звернено до негайного виконання.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що період вимушеного прогулу позивача становить з 12 грудня 2020 року по 26 січня 2023 року, тобто 538 робочих днів.

Відтак, з урахуванням приписів частини 6 статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» та постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати судом визначено середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача у сумі 347499,58 грн = (645,91 грн х 538 днів).

У апеляційному порядку рішення оскаржено ЗМУ МЮ, яке просило вказане судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Уповноваженою особою ЗМУ МЮ під час розгляду справи по суті наголошувалося на необхідності зменшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму заробітної плати, яку отримав ОСОБА_1 за період з серпня 2022 року по 26 січня 2023 року, однак судом не було надано належної оцінки вказаним доводам.

Наполягає на тому, що статтею 25 Закону України «Про запобігання корупції» встановлені обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності для державних службовців.

Про факт перебування позивача у трудових відносинах із ТОВ «Любомль-ринок» стало відомо під час повторного розгляду справи судом першої інстанції. Докази про факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із ТОВ «Любомль-ринок» та отримання заробітної плати, що підтверджений довідкою ОК-7 від 27 лютого 2023 року та довідкою ОК-5 від 28 лютого 2023 року, судом першої інстанції до уваги не взяті.

Вважає, що всі види доходів за іншими місцями роботи позивача мають бути виключені із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу державного службовця.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ЗМУ МЮ у ході апеляційного розгляду у режимі відеоконференції підтримала подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 січня 2023 року у справі, що розглядається, визнано протиправним та скасовано висновок, затверджений наказом ЗМУ МЮ від 07 грудня 2020 року №2874/К «Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у 2020 році», у частині застосування до начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) ОСОБА_1 негативної оцінки. Також визнано протиправним та скасовано наказ ЗМУ МЮ від 10 грудня 2020 року №2895/К «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено позивача на посаді начальника Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

У частині позовних вимог про стягнення із ЗМУ МЮ на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу справу направлено на новий судовий розгляд до Волинського окружного адміністративного суду.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За правилами частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки правильності визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача з відповідача внаслідок його незаконного звільнення із займаної посади.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина 3 статті 5 вказаного Закону).

Як передбачено у частині 2 статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при вирішенні спору слушно керувався правовими висновками, викладеними у постановах Верховного суду.

Так, відповідно до викладеного у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року у справі №320/2374/19 середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16 зазначила, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Аналогічне тлумачення законодавства відображено у постановах Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі №160/336/20, від 11 серпня 2021 року у справі №821/549/17 щодо спорів про незаконне звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відносинах публічної служби.

На переконання апеляційного суду, наведене спростовує доводи апелянта про необхідність врахування при визначенні розміру належного до виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням сум, отриманих ним за час перебування у трудових відносинах із ТОВ «Любомль-ринок».

Окрім того, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що приписи Закону України «Про запобігання корупції» не дають підстави для висновку про необхідність зменшення розміру належного до виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який є державною гарантією та мірою справедливого відшкодування працівнику коштів, які він був позбавлений отримати у зв`язку із незаконним звільненням.

Водночас суд першої інстанції слушно зауважив, що під час вимушеного прогулу позивач не виконував трудові функції на посаді державного службовця, а отже посилання апелянта на несумісності зайняття посади у ТОВ «Любомль-ринок» із статусом державного службовця є надуманими і свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи на свою користь, довільне і хибне трактування вимог діючого законодавства.

Доводів щодо наявності методологічних чи арифметичних помилок при визначенні судом першої інстанції суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчисленого з урахуванням приписів пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110), а також затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 Порядок обчислення середньої заробітної плати апеляційна скарга не містить.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) залишити без задоволення, а рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року у справі № 140/318/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 28 червня 2023 року.