Справа № 300/5532/22
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2023-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/5532/22 пров. № А/857/5781/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції - Матуляк Я.П.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення -не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 28 листопада 2022 року № 14 про відмову у призначенні йому пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до його загального страхового стажу період роботи з 31 січня 1992 року по 03 листопада 1993 року та період підприємницької діяльності з 01 січня 2004 року по 30 червня 2010 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити йому пенсію за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з часу звернення із заявою, а саме з 21 листопада 2022 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що після досягнення 60-річного віку, 21 листопада 2022 року він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду у Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте, у рішенні від 28 листопада 2022 року № 14 Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зазначило, що згідно розрахунку його страховий стаж становить 25 років 03 місяці 19 днів, оскільки при зарахуванні страхового стажу не було взято до уваги періоди роботи з 31 січня 1992 року по 03 листопада 1993 рік, через те, що в записах № 18-19 трудової книжки НОМЕР_1 від 05 березня 1983 року нечитабельна печатка. Крім цього, при зарахуванні страхового стажу не враховано період його підприємницької діяльності з 01 січня 2004 року по 30 червня 2010 року, оскільки у довідці Державної податкової служби № 9805/6/09-19-24-10/6 від 19 жовтня 2022 року вказано, що він перебував на загальній системі оподаткування, а в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вказано, що він перебував на спрощеній системі оподаткування. Вважає, що вищевказане рішення є протиправним та таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, як другого відповідача в цій справі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 28.11.2022 за № 14 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 31.01.1992 по 03.11.1993 та в повному обсязі період підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.06.2010. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 28.08.2022.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відомостями, які містяться в трудовій книжці НОМЕР_2 від 05 березня 1983 року, підтверджено період роботи позивача з 31 січня 1992 року по 03 листопада 1993 року в Індивідуальному приватному багатопрофільному підприємстві «Ельбрус». Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права. З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. Обов`язковою умовою для зарахування до страхового стажу періоду здійснення особою підприємницької діяльності є сам лише факт сплати за такий період внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (єдиного соціального внеску) незалежно від їх розміру. Оскільки довідкою ОК - 5, яка міститься в матеріалах справи, підтверджено сплату позивачем страхових внесків за період з 01 січня 2004 року по 30 червня 2010 року, на переконання суду першої інстанції, вказаний період підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача у повному обсязі відповідно до п.31 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV). З урахуванням наведеного, а також того, що відповідачами не надано доказів, які підтверджують відсутність підстав для зарахування ОСОБА_1 до загального страхового стажу періодів роботи з 31 січня 1992 року по 03 листопада 1993 року та підприємницької діяльності з 01 січня 2004 року по 30 червня 2010 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області протиправно не зараховано до страхового стажу позивача вказані періоди роботи. Позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою та необхідними документами 21 листопада 2022, тобто в межах визначеного законом трьохмісячного строку з дня досягнення пенсійного віку. Отже, позивачу слід призначити пенсію з дня, що настає за днем досягнення ним пенсійного віку, а саме з 28 серпня 2022 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адмінітративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що період роботи позивача з 31 січня 1992 року по 03 листопада 1993 року не зараховано до страхового стажу правомірно, оскільки в записах № 18-19 трудової книжки НОМЕР_1 від 05 березня 1983 року нечитабельна печатка, чим порушено вимоги «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58. Вказує, що періоди підприємницької діяльності позивача з 01 січня 2004 року по 30 червня 2010 року зараховано частково, відповідно до сплачених страхових внесків, зазначених у відомостях про застраховану особу.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримує апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. Вказує, що за результатами розгляду документів до страхового стажу не зараховано період роботи з 31 січня 1992 року по 03 листопада 1993 рік, оскільки в трудовій книжці при внесенні даних про роботу печатка при звільненні нечитабельна, що унеможливлює ідентифікацію підприємства, в якому працював позивач. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу позивач перебував на спрощеній системі оподаткування.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на призначення пенсії за віком із зарахуванням спірних періодів роботи, оскільки довідкою ОК - 5, яка міститься в матеріалах справи, підтверджено сплату страхових внесків за період з 01 січня 2004 року по 30 червня 2010 року. Щодо періодів роботи з 31 січня 1992 року по 03 листопада 1993 року, вказує, що суд першої інстанції вірно підкреслив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення 60-річного віку, 21 листопада 2022 року звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області про призначення пенсії за віком відповідно до п. 1 ст. 26 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV.

Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

За результатами розгляду поданих позивачем до заяви документів Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області рішенням від 28 листопада 2022 року за № 14 відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи.

Згідно із вказаним рішенням, відповідач повідомив заявника про наявний страховий стаж 25 років 3 місяці 19 днів. В той же час, при розгляді заяви позивача, відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача період роботи з 31 січня 1992 року по 03 листопада 1993 року, оскільки в записах № 18-19 трудової книжки НОМЕР_1 від 05 березня 1983 року нечитабельна печатка та період підприємницької діяльності з 01 січня 2004 року по 30 червня 2010 року, оскільки у довідці Державної податкової служби № 9805/6/09-19-24-10/6 від 19 жовтня 2022 року вказано, що позивач знаходився на загальній системі оподаткування, а в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - спрощена система оподаткування (а.с.10).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюють Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) та Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058- IV).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 1 Закону № 1058- IV встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом;

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;

страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Частиною першою статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини статті 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з приписами частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 26 Закону №1058-ІV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Згідно зі ст. 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 62 Закону № 1788-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок.

Проаналізувавши наведені норми, колегія суддів зазначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості, зазначені неповні чи неточні відомості про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості.

Як встановлено судом першої інстанції, у оскаржуваному рішенні Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області не зараховано до страхового стажу позивача спірний період роботи, оскільки порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року №110 (далі - Інструкція № 58). Таким чином, підставою незарахування зазначеного періоду роботи до страхового стажу стала допущена помилка при заповненні трудової книжки позивача.

Пунктом 1.1 Інструкції № 58 встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Пунктами 1.1, 2.2, 2.4 Інструкції № 58 передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

При цьому, пунктами 2.6, 2.8-2.10 Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та ін. мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів. У розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в записах, які містяться в трудовій книжці НОМЕР_2 від 05 березня 1983 року наявна інформація про роботу позивача в Індивідуальному приватному багатопрофільному підприємстві «Ельбрус» в період з 31 січня 1992 року по 03 листопада 1993 року (а.с.11-14).

Колегія суддів зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, зокрема за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 лютого 2018 року по справі № 687/975/17, у якій зазначено, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а, отже, й не може впливати на його особисті права.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Таким чином, відповідач не позбавлений права, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи, характер праці тощо.

Проте, відповідачем не подано жодного доказу про вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо достовірності записів трудової книжки ОСОБА_1 , натомість відмовлено у зарахуванні до страхового стажу спірного періоду роботи.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Стосовно незарахування позивачу до його страхового стажу періоду підприємницької діяльності з 01 січня 2004 року по 30 червня 2010 року, колегія суддів зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV доповнено пунктом 3-1, згідно якого, до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

З системного аналізу наведеної норми слідує, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 Закону № 1058-ІV включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру.

Таким чином, обов`язковою умовою для зарахування до страхового стажу періоду здійснення особою підприємницької діяльності є сам лише факт сплати за такий період внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (єдиного соціального внеску) незалежно від їх розміру.

Належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01 липня 2000 року - довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01 липня 2000 року - довідка із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Згідно із листом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 28 грудня 2022 року за № 13012/6/09-19-10-06 ФОП ОСОБА_1 з 14 червня 1995 року по 30 червня 2002 року здійснював підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування, а з 01 липня 2002 року по даний час здійснює підприємницьку діяльність на спрощеній системі оподаткування (а.с.80).

Разом з тим, як слідує з розрахунку стажу позивача від 28 грудня 2022 року, до страхового стажу роботи позивача зараховано період підприємницької діяльності з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2012 року не в повному обсязі, а пропорційно сплаченим страховим внескам (а.с.84).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що довідкою форми ОК-5 від 02 січня 2023 року підтверджується, що позивачем під час здійснення підприємницької діяльності за період з 01 січня 2004 року по 30 червня 2010 року сплачені страхові внески, зокрема у 2004 році - 1575 грн., у 2005 році - 1731 грн., у 2006 році - 792,48 грн., у 2007 році - 986,70 грн., у 2008 році - 1745,82 грн., у 2009 році - 5885,24 грн., з 01 січня 2010 року по 30 червня 2010 року - 910,86 грн. (а.с.81-82).

Оскільки довідкою ОК-5 підтверджено сплату позивачем страхових внесків за період з 01 січня 2004 року по 30 червня 2010 року, то вказаний період підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача у повному обсязі відповідно до п.3-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону № 1058- IV.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відсутність документів щодо обраної особою системи оподаткування (загальної чи спрощеної) під час здійснення підприємницької діяльності, не може слугувати підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду здійснення підприємницької діяльності.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Як слідує з матеріалів справи відповідачами не надано доказів, які підтверджують відсутність підстав для зарахування позивачу до загального страхового стажу періодів роботи роботи з 31 січня 1992 року по 03 листопада 1993 року та підприємницької діяльності з 01 січня 2004 року по 30 червня 2010 року.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 28 листопада 2022 року за № 14 про відмову у призначенні пенсії за віком та про наявність підстав для зарахування ОСОБА_1 до загального страхового стажу періодів роботи з 31 січня 1992 року по 03 листопада 1993 року та періоду підприємницької діяльності з 01 січня 2004 року по 30 червня 2010 року.

Проаналізувавши рішення від 28 листопада 2022 року за № 14, суд апеляційної інстанції зазначає, що вік ОСОБА_1 становить більше 60 років, а страховий стаж позивача - 25 років 3 місяці 19 днів, проте, враховуючи висновок суду про необхідність зарахування спірних періодів роботи, страховий стаж становитиме більше обов`язкових 29 років.

Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Із матеріалів справи слідує, що позивач звернувся до із відповідною заявою та необхідними документами 21 листопада 2022 року, тобто в межах зазначеного трьохмісячного строку. Отже, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позивачу слід призначити пенсію з дня, що настає за днем досягнення ним пенсійного віку, а саме з 28 серпня 2022 року.

Зважаючи на те, що судом встановлено протиправність рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту та поновлення порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 28 серпня 2022 року, з урахуванням вищезазначених періодів роботи.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року у справі № 300/5532/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 27 червня 2023 року.