Справа № 160/8337/23
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2023-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2023 року Справа № 160/8337/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 05.05.2023 року, просить:
1. визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та не виплати йому грошового забезпечення з 22.12.2022 р. по 20.04.2023 р., в тому числі додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн. відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;
2. зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення з 22.12.2022 р. по 20.04.2023 р., в тому числі додаткову винагороду, збільшену до 100 000 грн. відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;
3. визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування йому грошового забезпечення з 14.06.2022 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року;
4. зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) з 14.06.2022 р. по 31.12.2022 р., виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року в сумі 2 481 грн. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатками 1 і 14 до постанови КМУ "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року №704, та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум;
5. зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) з 01.01.2023 р. по 20.04.2023 р., виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 року в сумі 2 684 грн., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатками 1 і 14 до постанови КМУ "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року №704, та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум;
6. визнати протиправним та скасувати наказ командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №260 від 26.12.2022 р. в частині припинення виплати грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини з 22.12.2022 року старшого солдата ОСОБА_1 , колишнього стрільця-снайпера 7 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальону, який перебуває у розпорядженні командира військової частини;
7. визнати протиправним та скасувати наказ командира ВЧ НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської частини) №3/нагп від 05.01.2023 р. в частині виплати премії йому у зменшеному розмірі (невиплаті премії) за грудень 2022 року;
8. визнати протиправним та скасувати наказ командира ВЧ НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської частини) №263/нагп від 05.02.2023 р. в частині виплати премії йому у зменшеному розмірі (невиплаті премії) за січень 2023 року;
9. визнати протиправним та скасувати наказ командира ВЧ НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської частини) №5/нагп від 05.01.2023 р. в частині не виплати йому додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн. та 100 000 грн. за грудень 2022 року;
10. визнати протиправним та скасувати наказ командира ВЧ НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської частини) №264/нагп від 05.02.2023 р. в частині не виплати йому додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн. та 100 000 грн. за січень 2023 року.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він проходить службу у ВЧ НОМЕР_1 . 02.08.2022 року під час виконання бойових завдань ним було отримано поранення, що підтверджується відповідними довідками. Проте, відповідачем з 22.12.2022 року було припинено виплату йому грошового забезпечення, в тому числі додаткової винагороди, збільшеної до 100 тис.грн., виплата якої передбачена постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року. Крім того позивач вважає, що за час проходження служби з 14.06.2022 року по день звернення до суду, йому не повністю виплачене грошове забезпечення, оскільки розрахунок здійснювався з урахуванням прожиткового мінімуму на 01.01.2018 р., тоді як слід було застосовувати прожитковий мінімуму на 01 січня року, в якому були нарахування. Вказані обставини сталі підставою для звернення до суду з позовом за захистом своїх прав та майнових інтересів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.04.2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
29.05.2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №89 від 03.05.2023 р., позивач з 16.12.2022 р. по 13.03.2023 р. вважається таким, що перебуває на стаціонарному лікуванні у зв`язку з пораненням, тому йому поновлено виплату грошового забезпечення з 22.12.2022 р. Підпункт 23.8 пункту 23 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №260 від 26.12.2022 р. щодо визнання старшого солдата ОСОБА_1 незаконно відсутнім на службі та припинення йому виплати грошового забезпеченім з 22.12.2022 р. - скасовано. Раніше позивачу поновлено нарахування і виплату грошового забезпечення з 01.02.2023 р. Крім того, відповідно до наказу №1365/нагд від 05.05.2023 р. командира ВЧ НОМЕР_1 старшому солдату ОСОБА_1 нараховано премію за грудень 2022 р., січень 2023 р. та лютий 2023 р.; пп.308 п.2 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №3/нагп від 05.01.2023 р., пп.295 п.2 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №263/нагд від 05.02.2023 р., пп.257 п.2 наказу ВЧ НОМЕР_1 №411/нагд від 04.03.2023 р. про позбавлення його премії за ці місяці визнано помилковими. У подальших місяцях щомісячна премія військовослужбовцю виплачувалася. Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №871/нагп від 03.04.2023 р. старшому солдату ОСОБА_1 нараховано додаткову винагороду у розмірі 100 000 грн., передбачену постановою КМУ №168 від 28.02.2022 р. за період з 22.11.2022 р. по 13.03.2023 р. включно. Таким чином, на думку відповідача порушений позивачем спір з приводу нарахування і виплати грошового забезпечення за період з 22.12.2022 р. по 13.03.2023 р. вичерпано повністю. Щодо нарахування і виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. за період з 14.03.2023 року по 20.04.2023 року відповідач зазначає, що позивачем не надано належного документу, який підтверджував би його перебування на стаціонарному лікуванні.
Щодо виплати складових грошового забезпечення із застосуванням прожиткових мінімумів для працездатних осіб - у розмірі 2 481 грн., встановленого на 01.01.2022 р. та у розмірі 2 684 грн., встановленого на 01.01.2023 р. відповідач зазначає, що п.4 постанови КМУ №704 не передбачає, підстав для застосування у формулі лише окремих складових - величини прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року та тарифного коефіцієнту - немає. З огляду на викладене, згідно із постановою №704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року. Враховуючи викладене, відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, враховуючи позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 04.08.2022 року №140-РС старшого солдата ОСОБА_1 , зараховано в розпорядження стрільця-снайпера парашутно-десантного взводу парашутно-десантної роти парашутно-десантного батальйону.
Відповідно до довідки від 02.11.2022 року №5160 ОСОБА_1 02.08.2022 року отримав травми під час безпосередньої участі у бойових діях під час захисту Батьківщини.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 26.12.2022 року №260 з 22.12.2022 року старший солдат ОСОБА_1 вважається таким, що незаконно відсутній на службі та припинено виплату грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 05.01.2023 року №3/нагп старшого солдата ОСОБА_1 позбавлено 100% премії за грудень 2022 року «сзч» з 22.12.2022 року, згідно рапорту командира підрозділу №4/7.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 05.01.2023 року №5/нагд старшого солдата ОСОБА_1 позбавлено 100% винагороди за грудень 2022 року «сзч» з 22.12.2022 року, згідно рапорту командира підрозділу №4/7.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 05.02.2023 року №263/нагд старшого солдата ОСОБА_1 позбавлено 100% премії за січень 2023 року «сзч», згідно наказу командира військової частини (по строковій частині).
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 05.02.2023 року №264/нагд старшого солдата ОСОБА_1 позбавлено 100% винагороди за січень 2023 року «сзч», згідно наказу командира військової частини (по строковій частині).
На запит позивача від 25.01.2023 року до ВЧ НОМЕР_1 листом від 15.02.2023 року було повідомлено, що відповідно до наданої копії свідоцтва про хворобу №151 від 20.12.2022 року, виданою військово-лікарського комісією ВЧ НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_1 у період з 03.08.2022 року по 20.12.2022 року безперервно перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням, пов`язаного із захистом Батьківщини. Щодо зміни правового статусу ОСОБА_1 та перерахунку розмірів грошового забезпечення за період з 22.12.2022 року по 31.01.2023 року запропоновано надати підтверджуючі документи.
Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2677 ОСОБА_1 з 16.12.2022 року по 13.01.2023 року перебував в стаціонарі Республіканського центру лікування та реабілітації.
В період з 13.01.2023 року по 10.02.2023 року позивач перебував в стаціонарі Республіканського центру лікування та реабілітації, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №132.
Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого №548, в період з 10.02.2023 року по 13.03.2023 року, позивач також перебував в стаціонарі Республіканського центру лікування та реабілітації.
Також позивачем надано довідку від 22.02.2023 року КП «Рівненський обласний госпіталь ветеранів війни» відповідно до якої він перебував на стаціонарному лікуванні з 10.02.2023 року по даний час (22.02.2023 року).
Відповідно до довідки від 14.03.2023 року наданою лікарем ОСОБА_2 , позивач хворів з 14.03.2023 року.
19.03.2023 року позивач звернуся до відповідача із запитом щодо виплати грошового забезпечення. Листом від 05.05.2023 року ВЧ НОМЕР_1 повідомила, що на підставі отриманих підтверджуючих документів, про перебування старшого солдата ОСОБА_1 в лікувальному закладі, буде здійснено перерахунок та виплату грошового забезпечення.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, та передбачає надання відповідним органам влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відведення загрози, відсічі збройній агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Частиною 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначені види військової служби, до яких відноситься військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Згідно із п.5 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України.
Відповідно статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 р. №2011-XII (далі Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 р., затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.
Відповідно до п.2 Порядку №260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
Відповідно до п.3 Порядку №260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є:
штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина);
накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження;
накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення;
накази про присвоєння військових звань;
грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Згідно із п.15 Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується: серед іншого, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Виплата надбавки за особливості проходження служби здійснюється на підставі наказу командира про встановлення цієї надбавки. (ч.5 Розділу 6 Порядку).
Відповідно до розділу 16 Порядку №260 командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.
Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків. Військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках: за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 5 зазначеної постанови передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24.02.2022 року.
Отже, за час проходження військової служби позивачу мало нараховуватися грошове забезпечення відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 року №794 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", а також додаткова винагорода у розмірі 30 000 грн., а за час участі у безпосередніх бойових діях - збільшена до 100 000 грн. пропорційно часу участі у таких діях.
Так, підставою для виключення позивача зі списків на отримання додаткової грошової винагороди стали відповідні накази командира військової частини, що було прийнято на підставі службового розслідування.
В свою чергу під час розгляду справи судом встановлено, що наказ відповідача, яким припинено позивачу виплату грошового забезпечення - скасовано, а пункти, якими його позбавлено 100% премії та винагороди - визнані помилковими, а саме:
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 03.05.2023 року скасовано пункт 23 підпункту 23.8 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.23.2022 року №260 та пункт 92 підпункту 92.8. наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.02.2023 року №26, щодо самовільного залишення частини старшим солдатом ОСОБА_1 , колишнім стрільцем-снайпером 7 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону, який перебуває у розпорядженні командира військової частини з 22.12.2022 року по 01.02.2023 року, як нереалізований та поновлено виплату грошового забезпечення з 22 грудня 2022 року. Вважати таким що з 16.12.2022 року по 13.03.2023 року перебував на лікуванні у Рівненському обласному госпіталі.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 03.04.2023 року №871/нагп встановлено виплатити додаткову винагороду за безпосередню участь військовослужбовців у бойових діях та забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії у розмірі 100 000 грн. пропорційно дням участі, що отримали поранення за березень 2023 року ОСОБА_1 з 19.11.2022 року по 13.03.2023 року.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 05.05.2023 року №1365/нагп:
вважати помилковим підпункт 308 пункту 2 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 05.01.2023 року №3/нагд «Про виплату військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу частини премії за грудень 2022 року»;
нарахувати старшому солдату ОСОБА_1 премію за грудень 2022 року;
вважати помилковим підпункт 295 пункту 2 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 05.02.2023 року №263/нагд «Про виплату військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу частини премії за січень 2023 року»;
нарахувати старшому солдату ОСОБА_1 премію за січень 2023 року;
вважати помилковим підпункт 257 пункту 2 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 04.03.2023 року №411/нагд «Про виплату військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу частини премії за лютий 2023 року»;
нарахувати старшому солдату ОСОБА_1 премію за лютий 2023 року.
Таким чином відповідачем визнано, що в період з 16.12.2022 року по 13.03.2023 року позивач перебував на лікуванні у Рівненському обласному госпіталі, та поновлено за цей період йому виплату грошового забезпечення.
У зв`язку з наведеним, суд погоджується з доводами відповідача про відсутність спору в цій частині.
Разом з тим, спірним залишається період не виплати позивачу грошового забезпечення з 14.03.2023 року по 20.04.2023 р.
Відповідно до пункту 17 Порядку №260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Так, 25.03.2022 р. Міністром оборони України було прийнято рішення про врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 р., яке того ж дня телеграмою доведено до відома, в тому числі, командирів (начальників) військових частин, установ.
Пунктом 10 вказаного рішення встановлено, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. або 30 000 грн. не включаються військовослужбовці які, зокрема, самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували - з дня самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), оголошеного наказом командира.
Так, судом встановлено, що позивачем на підтвердження перебування на лікуванні надано довідку від 14.03.2023 року за підписом лікаря ОСОБА_2 , в якій вказано, що ОСОБА_1 хворів з 14.03.2023 року.
Надана позивачем довідка не є належним документом, який підтверджує перебування позивача на стаціонарному лікуванні.
Таким чином, судом не встановлено, а матеріали справи не містять доказів перебування позивача з 14.03.2023 року по 20.04.2023 р. на лікуванні, тому не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо нарахування та виплати йому грошового забезпечення з 14.03.2023 р. по 20.04.2023 р.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 року та на 01.01.2023 року, суд зазначає.
Постановою №704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 2 постанови №704 встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до постанови №704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Згідно із пунктом 4 постанови №704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Відповідно до п.10 постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704, вказаний нормативно-правовий акт набирає чинності з 01.03.2018 року.
Постановою КМУ №704, зокрема, затверджено:
- тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно із додатком 1;
- схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.
У подальшому, пунктом 6 постанови КМУ «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21.02.2018 року №103 (далі - постанова №103) внесено зміни до постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704 та пункт 4 викладено в новій редакції, а саме:
виключено вимогу щодо обрахування посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями виходячи із розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), вказавши дану розрахункову величину як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року.
Отже, згідно із постановою №704, в редакції постанови №103, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 року.
Проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови №103, відповідно до якого внесено зміни до вказаного вище пункту 4 постанови №704.
Тобто, з 29.01.2020 року, з дня набрання законної сили рішенням у справі №826/6453/18 діє редакція пункту 4 постанови №704, яка діяла до зазначених змін, а саме:
- для визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатками 1, 12, 13, 14.
Зазначена норма установлює спосіб визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, який полягає у застосуванні розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року та нижню межу такого розміру, яка є не меншою 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня календарного року.
Разом з тим, п.3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII (далі - Закон №1774-VIII), який набрав чинності 01.01.2017 року, встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
В постанові по справі №200/9195/19-а від 04.11.2020 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що зі змісту Закону №1774-VIII вбачається, що ним вносилися зміни до низки законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Отже, таким приписом законодавець обмежив застосовування розміру мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів.
Водночас, пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VIII законодавець передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.
З прийняттям Закону №1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.
Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець, по-перше, обмежив застосовування для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини. По-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року.
Суд зазначає, що приписи пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №1774-VІІІ чинні, в судовому порядку неконституційними не визнавались.
В той же час, постанова КМУ №704 від 30.08.2017 року є підзаконним нормативно-правовим актом.
Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Відповідно до п.9 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України №1774-VІІІ до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відтак, під час розв`язання правової колізії між нормами п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VІІІ та п.4 постанови №704, перевагу належить віддати положенням закону.
Таким чином, розрахунковою величиною при визначенні розміру складових грошового забезпечення слід застосовувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року.
Обрахування посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями з використанням розрахункової величини саме розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року, а не у розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року суперечить вимогам пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №1774-VІІІ.
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Законом України «Про Державний Бюджет України на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2018 року 1 762 гривні.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2 393 гривні, працездатних осіб: з 1 січня 2 481 гривня, працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів: з 1 січня 2 102 гривні.
Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб, а саме з 01.01.2023 року 2 684 грн.
Отже, розмір прожиткового мінімуму для визначення посадових окладів в 2022, 2023 роках є більшим ніж в 2018 році.
Верховний Суд у постанові від 02.08.2022 року по справі №440/6017/21 вказує, що через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема згідно із Законом №1082-IX виникли підстави для перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом №2262-ХІІ, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з постановою №704 відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону №2262-ХІІ та статті 9 Закону №2011-ХІІ, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
При цьому, суд звертає увагу на те, що встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою №704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується, як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Отже, з урахуванням того, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в 2022 році та 2023 році є відмінним (більшим) від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб в 2018 рік, та оскільки розмір прожиткового мінімуму є основною складовою для визначення розміру посадового окладу, у позивача є право на перерахунок грошового забезпечення.
З огляду на зазначене суд доходить висновку, про задоволення позовних вимог в цій частині.
Щодо позовних вимог викладених позивачем у пунктах 6 10 уточненого позову, суд зазначає наступне.
Так як під час судового розгляду відповідачем наданні докази про скасування наказу, яким припинено позивачу виплату грошового забезпечення, а пункти якими позбавлено його 100% премії та винагороди - визнані помилковими, суд вважає, що відпали підстави для скасування спірних наказів в судовому порядку.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Приймаючи до уваги вище наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України Про судовий збір судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, з відповідача не стягуються.
На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд, -
Позовну заяву задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та провести виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) з 14.06.2022 р. по 31.12.2022 р., виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року в сумі 2 481 грн., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатками 1 і 14 до постанови КМУ "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року №704, з урахуванням виплачених сум.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та провести виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) з 01.01.2023 р. по 20.04.2023 р., виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023 року в сумі 2 684 грн., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатками 1 і 14 до постанови КМУ "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року №704, з урахуванням виплачених сум.
У задоволенні решти позовної заяви відмовити.
Судовий збір не стягується.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

Суддя К.С. Кучма