Справа № 280/11295/21
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2023-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Запорізький окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіпаки А.В., суддів Максименко Л.Я., Новікової І.В., розглянувши в порядку письмового провуадження за правилами прощеного позовного провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.08.2022 у справі за його позовом до Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
19 листопада 2021 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) до Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Запорізької обласної прокуратури від 13.10.2021 року №1413 к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області з 14.10.2021 року;
- стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням від 22.08.2022, що набрало законної сили 31.01.2023, у задоволенні позову відмовлено повністю.

14.03.2023 на адресу суду надійшла заява позивача про його перегляд за виключними обставинами (далі Заява) та задоволення його позовних вимог, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023 визнано неконституційним п.6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ, застосованого у справі позивача.

Ухвалою від 16.03.2023 суд відкрив провадження за заявою про перегляд за виключними обставинами вказаного рішення, вирішив здійснити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Даною ухвалою постановлено судове засідання для розгляду заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами призначити після повернення матеріалів адміністративної справа №280/11295/21 до Запорізького окружного адміністративного суду, також вирішено проводити розгляд заяви колегією у складі трьох суддів, у відповідності до ч. 8 ст. 33 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

За результатами проведеного автоматизованого розподілу визначено членів колегії для розгляду поданої заяви, а саме: суддів Новікова І.В. та Максименко Л.Я.

13.04.2023 матеріали справи адміністративної справа №280/11295/21 повернулись до Запорізького окружного адміністративного суду та 31.05.2023 відповідальною особою канцелярії суду матеріали справи адміністративної справа №280/11295/21 передано головуючому судді Сіпаці А.В.

Ухвалою від 31.05.2023 призначено судове засідання для розгляду заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами у даній справі на 27 червня 2023 року.

29.03.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, в якому проти задоволення заяви представник відповідача заперечив та просив у її задоволенні відмовити. Так, зокрема, зазначив, що відповідно до інформації на офіційному сайті Конституційного Суду України 01.03.2022 Другий сенат ухвалив рішення, яким визнав неконституційним п.6 розділу ІІ Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (ч.2 ст.152 Конституції України). Тому ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційним п.6 розділу ІІ Закону №113-ІХ не вплине на правовідносини, що склалися до дати його ухвалення. Оскаржуваний наказ про звільнення прийнято належним суб`єктом у межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства. Тому вимоги позивача про скасування наказу безпідставні.

Позивач у призначене відкрите судове засідання не прибув, про дату, час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача подав до суду клопотання про розгляд заяви в порядку письмового провадження.

Всі подані сторонами документи суд долучив до матеріалів адміністративної справи.

Згідно із ч. 2 ст. 368 КАС України неявка заявника або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.

Згідно з ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Пунктом 2 частини 3 ст.44 КАС України передбачено, що учасники справи мають, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Тому суд дійшов висновку розглянути Заяву у письмовому провадженні.

Дослідивши письмові докази, оцінивши заявлені доводи учасників, суд дійшов висновку, що Заява не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.08.2022 по справі № 280/11295/21 у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено у повному обсязі.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 31.01.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 р. в адміністративній справі №280/11295/21 - залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду від 16.03.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2023 року у справі №280/11295/21 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернуто особі, яка її подала.

Відповідно до ч.1 ст.361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з п.1 ч.5 ст.361 КАС України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд згідно з ч.6 ст.361 КАС України не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Конституційний Суд України рішенням від 01.03.2023 № 1-р(II)/2023 (Справа № 3-5/2022(9/22), на яке посилався позивач у Заяві, визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-IX. Зазначена норма Закону передбачала: "6. З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

У заявлених правовідносинах фактичні обставини свідчать, що позивачем було подано заяви про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію, яку згодом було відкликано. Тому визнання неконституційною норми закону, на підставі якої прокурори вважаються повідомленими про майбутнє звільнення, не мало правового значення для суті спору.

Суд на виконання ч.5 ст.242 КАС України врахував висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 640/377/20. Суд, аналізуючи норми Законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», «Про прокуратуру», зазначив:

"...Таким чином, правові норми Закону № 113-ІХ, які передбачають умови звільнення прокурорів, свідчить про те, що прокурори були ознайомлені з процедурою атестації і настанням наслідків у випадку непроходження чи проходження атестації і могли співставляти свою поведінку згідно з ними.

62. Так, як було зазначено вище, ОСОБА_1 подала Генеральному прокурору заяву за встановленою формою про переведення її на посаду в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.

63. Зміст вказаної заяви свідчить про те, що позивач надала згоду на проходження атестації, підтвердила, що вона ознайомлена з умовами та процедурами проведення атестації, погодилася на їх застосування, а також, маючи відповідну фахову освіту і досвід професійної діяльності, усвідомлювала наслідки неуспішного проходження нею атестації та неявки для проходження відповідного етапу атестації, в тому числі наслідки у вигляді звільнення з посади прокурора з підстав, передбачених Законом № 113-IX, а тому не є обґрунтованими твердження позивача щодо незаконності процедури атестації та неправомочності кадрової комісії, яка її проводила.

...70. Водночас колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що положення Закону №113-IX на день їх виконання відповідачем і прийняття оскаржуваного наказу були (та є) чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися. Так само були чинними і положення Порядку № 221, а тому правові підстави для їх незастосування відсутні.

71. Верховний Суд також бере до уваги, що позивач, подаючи заяву на підставі пунктів 9, 10 розділу І Порядку №221, цілком і повністю була ознайомлена з умовами та процедурами проведення атестації та погодилася на їх застосування. Тобто позивач розуміла наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації, неявки для проходження відповідного етапу атестації, та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом № 113-IX. В іншому разі позивач мала повне право відмовитися від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого вона не зробила.

72. Водночас жодних доказів на підтвердження фактів прояву дискримінації щодо неї ОСОБА_1 не надала.

73. Верховний Суд зазначає, що законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, вказав, які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації, а також неявки для проходження відповідного етапу атестації також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю."

Суд урахував, що з метою вирішення виключної правової проблеми щодо застосування п.1 ч.5 ст.361 КАС України Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 14.05.2020 у справі №808/1628/18 вирішив передати її на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду згідно з ч.5 ст.346 КАС України.

Постановляючи вищевказану ухвалу суд касаційної інстанції зазначив:

існує неоднаковий підхід до застосування пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України (пункт 37);

виключні обставини, зокрема такі, як неконституційність закону, застосованого під час вирішення справи, є, на думку колегії суддів, саме тими безспірними підставами, які повністю узгоджуються з публічним інтересом (пункт 51);

у постанові від 17.12.2019 у справі №808/2492/18 сформульовано висновок про те, що не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки воно не передбачає примусового виконання (пункт 58);

таке тлумачення призводить до того, що особа, якій у задоволенні позову відмовлено (позивач), фактично позбавляється права на перегляд рішення з підстав визнання неконституційним закону, застосованого в її справі. Це стосується навіть позивача, який пройшов усі інстанції в судах загальної юрисдикції, звернувся з конституційної скаргою до Конституційного Суду України і домігся визнання закону неконституційним - за такого підходу він не може розраховувати на перегляд рішення. Інститут перегляду справи за виключних обставин фактично перестає діяти і втрачає практичне значення (пункт 59);

за загальним правилом наслідки неконституційності застосовуються лише до правовідносин, що виникли або продовжують існувати після оголошення рішення Конституційного Суду України. Такий підхід слід застосовувати до осіб, які не звертались до суду з метою відновлення порушеного права. В таких ситуаціях відновлення права (наприклад на перерахунок пенсії) можливе з моменту ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду України (пункти 65-66).

Негативні наслідки порушення Конституції України не будуть адекватно усунені тільки констатацією невідповідності положень нормативного акта Конституції і не можуть бути виправлені в інший спосіб, окрім як за допомогою повторного судового провадження.

Додатково Верховний суд зазначив, що вважає за необхідне відступити від правових висновків, сформованих рішеннями судів, що входять до різних судових палат і касаційних судів Верховного Суду, які не визнають права на перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 25.03.2020 у зазначеній вище справі зазначила:

«…У цій же постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що із тексту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України вбачається, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом у процесі розв`язання справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане. Колегія суддів дійшла висновку, що в ситуації, яка є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.

…10. З огляду на ці та інші подібні постанови Верховного Суду касаційний суд підсумовує, що, що підхід, сформований рішеннями судів, що входять до різних судових палат і касаційних судів Верховного Суду, не визнає права на перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, з трьох причин: на момент ухвалення судових рішень норма закону, згодом визнана неконституційною, була чинною; рішення не підлягали виконанню; перегляд рішень з цих підстав порушує принцип правової визначеності (res judicata). Як мовилося вище, колегія суддів дійшла висновку, що застосування норми пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України у вищенаведених справах унеможливлює ефективний захист та поновлення прав особи, якій відмовлено у задоволенні позову внаслідок застосування закону, визнаного згодом неконституційним.».

19.02.2021 постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 19.02.2021 у вказаній справі набрала законної сили. Так, колегія судів погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо того, що вони відмовляючи у задоволенні заяви від 22.05.2019 про перегляд рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 у справі №808/1628/18 за виключними обставинами, виходили з того, що оскільки рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 у справі №808/1628/18 за позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено у задоволенні адміністративного позову, таке судове рішення не підлягало виконанню, а тому не підлягає перегляду за виключними обставинами з підстав визначених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки у цій справі у задоволенні позовних вимог суди відмовили повністю, внаслідок чого рішення судів не підлягали виконанню, наявність рішення Конституційного Суду України щодо норми закону, якими вони керувалися, не створює підстав для перегляду їх за виключними обставинами.

Відповідно до ст.152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційним п.6 розділу ІІ Закону №113-ІХ не впливає на правовідносини, що склалися до дати його ухвалення.

Частиною 1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналогічний підхід застосовується і щодо дії процесуальної норми права. Зокрема, у ст. 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. При цьому закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Це положення процесуального закону узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v. Italy, заява № 126/05, п. 102-111).

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Тому суд дійшов висновку, що Заява не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.2-20, 242-245, 255, 257-262, 295, 361-369 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити повністю у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.08.2022 у справі № 280/11295/21.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складено 28.06.2023.

Головуючий суддя А.В. Сіпака

Судді Л.Я. Максименко

І.В. Новікова