Справа № 460/8257/22
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/8257/22 пров. № А/857/6234/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ніколіна В.В., Гінди О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року (головуючий суддя Нор У.М., м. Рівне) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови відповіддю від 18.11.2021 №501/25/1108 здійснити за заявою ОСОБА_1 від 30.10.2021 нарахування та виплату щомісячної додаткової винагороди за період з 01.08.2017 по 01.09.2017 у відповідності до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21.08.2019 по справі №569/19058/17;

зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату щомісячної додаткової грошової винагороди, запровадженої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», за період з 01.08.2017 по 01.09.2017 у відповідності до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, та постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить скасувати таке і постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі зазначає, що твердження суду першої інстанції в рішенні суду від 20.03.2023 у цій справі №460/8257/22, що вразі наявності судових рішень між цими сторонами, які набрали законної сили, заява позивача яка надана згідно норм Закону №393/96-ВР не підлягає розгляду є незаконним, що підтверджують постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справах №460/964/19, №460/3250/19, №460/7457/20 між цими ж сторонами.

В рішенні суду від 01.08.2019 у справі №460/964/19 між цими сторонами, судом першої інстанції вказано, заява позивача від 08.04.2019 є необгрунтованою, оскільки її зміст зводиться до незгоди позивача із судовими рішеннями, які прийняті не на його користь та набрали законної сили, що не відповідає вимогам до звернення у формі заяви, встановленим Законом №393/96-ВР, а тому не є зверненням в розумінні такого Закону - відповідно у позові відмовити повністю.

13.11.2019 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №460/964/19 апеляційний суд прийшов до переконання про те, що рішення суду першої інстанції є неправомірним, підлягає скасуванню, а позовні вимоги позивача задоволенню, оскільки наявність судових рішень у справах між позивачем та 2 відповідачем не знімає з останнього визначеного законодавством обов`язку належним чином розглянути звернення позивача та надати повну та об`єктивну відповідь.

Також відповідачем не спростовано доводів апелянта про те, що питання, які порушені у заяві позивача, знаходяться в компетенції саме відповідача.

В рішенні суду від 09.01.2019 у справі №460/3250/19 між цими сторонами, яке набрало законної сили 21.05.2020 суд першої інстанції наголосив.

У будь-якому випадку, суд зазначає, що наявність судових рішень у справах між позивачем та відповідачем не знімає з останнього визначеного законодавством обов`язку належним чином розглянути кожне із звернень позивача та надати на них повну та об`єктивну відповідь.

21.05.2020 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №460/3250/19 між цими сторонами також наголошено аналогічно.

В рішенні суду від 05.05.2021 у справі №460/7457/20 між цими сторонами, (ухвалено також суддею Нор У.М), вказано стосовно пункту 1 запиту від 25.08.2020, суд зазначає що рішенням суду від 24.04.2020 у справі №460/801/20, залишеному без змін постановою суду від 10.08.2020, відмовлено в задоволенні позовних вимог позивача про зобов`язання видати довідку про участь в АТО на його запити.

У вказаному судовому рішенні встановлений факт відсутності у в/ч НОМЕР_1 інформації для оформлення довідки про безпосередню участь в АТО та обов`язку видачі довідки, тому з урахуванням ч.4 ст.78 КАСУ слід відмовити у цій частині.

31.08.2021 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №460/7457/20 рішення суду у цій частині скасовано, суд апеляційної інстанції вважає такий висновок помилковим, оскільки встановлення факту відсутності у в/ч НОМЕР_1 інформації для оформлення довідки про безпосередню участь в АТО та обов`язку видачі такої довідки у рішенні суду від 24.04.2020 у справі №460/801/20, яке набрало законної сили 10.08.2020 не може бути підставою для ненадання відповідачем відповіді позивачу в поряду вимог Закону №2939-VI.

Крім того, не зважаючи на відмову отримати довідку АТО згідно судових рішень по справі №460/801/20, позивачем отримано довідку АТО від в/ч НОМЕР_1 на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2021 по справі №460/1/21 після цього дане питання вирішено, судові позови припинено.

Отже, твердження суду першої інстанції (у справі №460/7457/20), та повторне у цій справі №460/8257/22, що відповідач розглядаючи заяву позивача від 30.10.2021 довів правомірність своєї поведінки повідомивши позивача про наявність рішення суду у справі №817/1578/17 є незаконним та необгрунтованим.

Позивач у цій справі №460/8257/22 звернувся із заявою від 30.10.2021 в порядку норм Закону №393/96-ВР щодо нарахування та виплати ЩДГВ у відповідності до правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 21.08.2019 по справі №569/19058/17, зобов`язання в/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату позивачу ЩДГВ, запровадженої постановою КМУ від 22.09.2010 №889 за період з 01.08.2017 по 01.09.2017 у відповідності до Закону №2011-XII, та постанови КМУ від 22.09.2010 №889.

Відповідь згідно норм Закону №393/96-ВР про вирішення порушеного питання, щодо виконання норм Закону №2011 -XII, та постанови КМУ від 22.09.2010 №889, або мотивів відмови відповідача щодо необхідності не виконання вимог норм Закону №2011-XII, та постанови КМУ від 22.09.2010 №889 не надано. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого Конституцією України права регулюються Законом №393/96-ВР.

Законодавство України не покладає на суд обов`язок не розглядати позовну заяву позивача згідно наданих позовних вимог у випадку наявності інших судових рішень у інших справах з іншим предметом та підставами позову.

Норми КАСУ не передбачають обов`язку у відмові у позові за наявності інших судових рішень у інших справах з відмінним предметом та підставами позову, та не передбачено перегляд судових рішень ухвалених у іншій справі.

Інструкція №260 - 2008 року, а отже не може встановлювати правила з виплати ЩДГВ, оскільки Урядом прийнято постанову КМУ №889 - у 2010 році, яка і встановлювала правила виплати ЩДГВ з 01.04.2013, відповідно і видано Інструкцію №595 у 2010 році, яку замінено на аналогічну Інструкцію №550 у 2016 році.

Згідно усіх розділів Інструкції №260 від 11.06.2008, передбачено:

розділом XXVI (правила виплати винагороди за стрибки з парашутом);

розділом XXIX (правила виплати винагороди за бойове чергування);

розділом XXXII (правила виплати винагороди за тривалість безперервної військової служби);

розділом XXVII (правила виплати морського грошового забезпечення).

Тобто, це щорічні, одноразові винагороди, та морське грошове забезпечення, які не мають жодного відношення до ЩДГВ, яка є щомісячною.

В судових рішеннях у справах №817/1578/17, №460/3502/19 суди здійснили припущення, що ЩДГВ слід віднести не до щомісячних додаткових видів ГЗ, а до одноразових видів ГЗ, тобто відмовлено згідно Інструкції №260 тим винагородам, щорічним, щоквартальним, одноразовим, до яких ЩДГВ не належить.

Проте, Інструкція 260 взагалі не регламентує порядку та умов виплати ЩДГВ, а лише Інструкція №550, яка не застосована п.4, 5, 6,10 Інструкції №550.

Згідно пункту 4 Інструкції №550 позивач який вибув 06.07.2017 на лікування зі збереженням посади за місцем служби, виплата винагороди не припиняється, за період, коли виплачувалося грошове забезпечення де і перебував позивач з 06.07.2017 на лікуванні без здачі справ та посади, в тому числі з 31.07.2017 по 18.09.2017 передував на лікуванні, здача посади з 19.09.2017 по 21.09.2017, відпустка з 22.09.2017 по 27.09.2017, виключенння зі списків 28.09.2017, коли виплата ЩДГВ не припиняється (наказ відповідача від 21.09.2017 №215, витяг з послужного списку від 21.09.2017 №357).

При цьому, вибуття на лікування будь-якого військовослужбовця не позбавляє грошового забезпечення протягом 2-х місяців, коли жоден з військовослужбовців під час лікування не виконує обов`язків за своєю посадою.

Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 у справі №822/504/17 визначив у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти. можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.

Отже, можливість скасування ЩДГВ згідно норм Інструкції №260 відсутня.

При цьому, апелянт зазначає, що в судових рішеннях між цими сторонами, які набрали законної сили у справах №460/3528/20, №460/9772/20, №460/19560/22 в тому числі у постановах Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2021 у справі №460/9772/20, та від 20.03.2023 у справі №460/19560/22 суди вважають протилежно, що ЩДГВ відноситься до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а отже підлягає нарахуванню та виплаті.

Верховний Суд у постанові від 21.08.2019 у справі №569/19058/17 між цими сторонами, також відніс ЩДГВ, яку отримував позивач до щомісячного додаткового виду грошового забезпечення (далі - ЩДВГЗ).

Отже, судові рішення створили протилежність щодо ЩДГВ, відсутній єдиний та правильний висновок, задля забезпечення єдності судової практики, відсутній принцип юридичної визначеності.

Позивач не зазначав суду, що Верховний Суд у справі №569/19058/17 досліджував питання невиплати позивачу ЩДГВ з 31.07.2017 по 28.09.2017, а зазначав, що між цими сторонами Верховним Судом віднесено ЩДГВ до ЩДГВЗ.

Віднесення ЩДГВ до ЩДВГЗ є обов`язковою умовою для нарахування та виплати позивачу ЩДГВ з 31.07.2017 по 28.09.2017, яка не може бути скасована за жодною нормою матеріального права.

ЩДГВ не може бути скасована згідно норм Закону №2011-ХП, не може бути скасована згідно норм постанов КМУ №1294, №889, не може бути скасована згідно жодної норми Інструкцій №260, №88, №550, в разі віднесення її до ЩДВГЗ.

Апелянт вважає що судом першої інстанції знехтувано Інструкцією №88, Інструкцію №260, Інструкцію №550, постанову КМУ від 07.11.2007 №1294, постанову КМУ від 22.09.2010 №889, Закон України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ.

Позивач просив виплатити ЩДГВ згідно норм Закону №2011-XII, та постанови №889 відповідач відмовив листом від 18.11.2021 №501/25/1108, відповідач вчинив дії які не оцінювалась, позов обгрунтовано іншими відмінними підставами та іншими обставинами з наведенням обґрунтувань порушення прав позивача.

Верховний Суд у постановах від 22.08.2018 у справі №372/2230/17-ц, від 22.05.2019 у справі №640/7778/18, від 02.08.2019 у справі №1340/4158/18 наголосив, що нетотожність хоча б одного із чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Крім того, позовні вимоги у справі №460/8257/22 заявлено у відповідності до правових висновків, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021 у справі №825/997/17, щодо застосування саме норм Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ, та постанови КМУ від 22.09.2010 №889, а не Інструкцій з урахуванням правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 21.08.2019 по справі №569/19058/17 між цими сторонами, однак всупереч ч.5 ст.242 КАСУ суд першої інстанції відмовився врахувати, що було обов`язковим для врахування у цій справі №460/8257/22. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.11.2021 у справі №825/997/17 наголосила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.11.2021 у справі №825/997/17 наголосила, що встановлення підзаконним нормативно - правовим актом порядку та умов виплати ЩДГВ не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили.

Ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.

Враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону №2011-ХІІ та постанови №889, а не інструкцій №595 та 550.

Нормами Закону №2011-ХІІ також встановлено право військовослужбовців на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

З наведених вище мотивів до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Інструкції №260 в частині обмеження включення до грошового забезпечення, щомісячної додаткової грошової винагороди.

Відтак щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється навіть одноразова грошова допомога при звільненні, а отже є ЩДВГЗ, підлягає нарахуванню та виплаті.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.06.2022 у справі №520/2098/19 наголосила, що з урахуванням вимог ст.7 КАСУ суди у період чинності норм постанови КМУ повинні застосовувати Закон, безвідносно до того, чи скасовані ці норми судом, чи не скасовані на момент спірних правовідносин, оскільки підлягає застосуванню акт вищої юридичної сили, в даному випадку у цій справі №460/8257/22 - норми Закону №2011-ХІІ та постанови КМУ №889, а не Інструкцій №260, №550.

Будь-яке правозастосування є неможливим без тлумачення законодавства, бо тлумаченням законодавства є з`ясування його змісту, тоді як за нормами ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та за нормами ч.5 ст.13 даного Закону №1402-УПІ, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Зокрема в постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №240/11441/19, від 10.06.2021 у справі №126/2383/16-а, від 14.07.2021 у справі №240/12040/19, від 18.08.2021 у справі № 720/1202/17, від 07.10.2021 у справі № 240/5516/19, зазначено така винагорода ЩДГВ носила систематичний, щомісячний характер, належить до додаткових видів грошового забезпечення.

Крім того, питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17, щодо ЩДГВ.

Крім того, надано правові висновки Верховного Суду, щодо обрахунку розміру одноразових видів ГЗ, та обов`язкового врахування пріоритетності Закону №2011-ХІІ над підзаконними актами щодо обов`язкового включення ЩДГВ в обрахунок як ЩДВГЗ.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що з 1 серпня 1993 року ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу в Збройних Силах України, в тому числі з 5 березня 2015 року на посаді старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_1 ).

Пунктом 17 наказу №318 від 13.09.2017 (по особовому складу) командувача Сухопутних військ Збройних сил України, позивача відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї ж статті, звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я).

Згідно з витягом з наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) №215 від 21.09.2017: «підполковника ОСОБА_1 , який знаходиться поза штатом управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », звільненого з військової служби наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 13 вересня 2017 року №318 відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї ж статті у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я), вважати, що справи та посаду здав, з урахуванням наданої при звільненні другої частини щорічної основної відпустки за 2017 рік строком на 6 діб з 22 вересня по 27 вересня 2017 року. З 28 вересня 2017 року виключити із списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення й направити для зарахування на військовий облік до Рівненського ОМВК Рівненської області. Грошову допомогу на оздоровлення отримав. Виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 400% місячного грошового забезпечення, надбавку за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років по 21 вересня 2017 року. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженої наказом Міністра сторони України від 11 червня 2008 року №260 (із змінами і доповненнями), наказу Міністерства оборони України від 09 лютого 2017 року №88 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2017 рік» за 2017 рік не отримав. Виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 за 24 календарні роки. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 виплатити грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно особової справи ОСОБА_2 (М-247225) - комісія зараховує до стажу для виплати відсоткової надбавки за вислугу років підтверджені відповідними наказом.

Згідно грошового атестату серії ЗУ №061919 від 21.09.2017, виданого відповідачем, позивачу, зокрема, виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода до 30.07.2017.

Відповідно до довідки про нарахування щомісячної додаткової грошової винагороди, у серпні та вересні 2017 року позивачу вказана винагорода не виплачувалася, при тому, що її щомісячний розмір до того становив 4400,18 грн.

З 31.07.2017 припинено нарахування та виплату позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої наказом Міністерства оборони України від 24 жовтня 2016 року № 550 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України».

Судом першої інстанції, також встановлено, що на розгляді Рівненського окружного адміністративного суду перебувала справа № 817/1578/17 за позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України (в/ч НОМЕР_1 ). Предметом позову було визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати грошового забезпечення за серпень, вересень 2017 року в повному обсязі та про стягнення грошового забезпечення та грошової надбавки за таємність за серпень, вересень 2017 року в повному обсязі з урахуванням винагороди, відповідно до займаної посади старшого офіцера відділу напрямків управління виплат територіальної оборони управління Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по день виключення зі списків особового складу частини.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 у справі №817/1578/17 у позові відмовлено повністю. Рішення набрало законної сили, було залишене без змін за результатами перегляду судом апеляційної інстанції та неодноразового перегляду за нововиявленими обставинами.

У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебувала справа №460/3502/19 за позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України (в/ч НОМЕР_1 ). Предметом позову було визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у не оформленні наказів щодо нарахування та виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди з 31 липня по 28 вересня 2017 року у відповідності до вимог наказу Міністерства оборони України від 24 жовтня 2016 року № 550 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України»; зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60 % від місячного грошового забезпечення з 31 липня по 28 вересня 2017 року у відповідності до вимог наказу Міністерства оборони України від 24 жовтня 2016 року № 550 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі №460/3502/19 у задоволенні позовної заяви відмовлено. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2020 рішення залишене без змін. За результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення також залишено в силі.

Відмовляючи у задоволенні позовних заяв у справах №817/1578/17 та №460/3502/19 судом досліджувалися обставини припинення нарахування та виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди з 31.07.2017.

Підставами для відмови у задоволенні позову, було те, що позивач не виконував обов`язків за своєю посадою, оскільки з 31.07.2017 штатна посада позивача скорочена, а в новому штатному розписі така посада була відсутня.

Як встановлено судом, з 31 липня 2017 року посаду старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони оперативного командування «Захід», яку обіймав ОСОБА_1 , було скорочено, що унеможливило виконанням останнім обов`язків за такою посадою.

З огляду на вказане, суд у вказаних справах дійшов до висновку, що відповідач правомірно припинив нарахування та виплату позивачу у період з 31.07.2017 року по 28.09.2017 щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Інструкцією № 550.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що пункт дев`ятий частини першої статті 129 Конституції України та пункт п`ятий частини третьої статті 2 КАС України відносять до основних засад судочинства також принцип обов`язковості судового рішення.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколів до неї, а також практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 33 рішення від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), «Желтяков проти України»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Як вірно зауважив суд першої інстанції, що звертаючись в даній справі з вимогою про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови здійснити за його заявою нарахування та виплату щомісячної додаткової винагороди, позивач, формально змінивши позовну вимогу, ставить за мету виключно перегляд рішень судів, що набрали законної сили, прийнятих у справах між тими ж сторонами у тих же правовідносинах.

Заяву, направлену відповідачу про здійснення нарахування та виплати додаткової винагороди позивач мотивує висновками Верховного Суду у справі №569/19058/17, Верховним Судом у вказаній справі вирішувалося питання складу грошового забезпечення позивача. Цей же відповідач вважав, що щомісячна додаткова грошова винагорода не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, відповідно в довідку для обрахунку пенсії її не включав. Верховним Судом в постанові від 21.08.2019 у справі № 569/19058/17 визнано право позивача на перерахунок пенсії, до складу якого включено індексацію грошового забезпечення, та усі щомісячні додаткові види грошового забезпечення, відповідно також зобов`язано цього відповідача включити щомісячну додаткову грошову винагороду.

В той же час, визнаючи право позивача на включення до складу грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, Верховним Судом не досліджувалося питання правомірності її не нарахування та невиплати позивачу у період з 31.07.2017 до моменту звільнення.

Таким чином, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.08.2019 у справі №569/19058/17 не є релевантними для даної справи, не встановлюють неправомірності не нарахування та невиплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди з 31.07.2017. Такі висновки Верховного Суду не можуть слугувати підставою для фактичного перегляду рішень суду у справах №817/1578/17 та 460/3502/19, які набрали законної сили.

Також, позивач свої вимоги обґрунтовує виключно тим, що щомісячна додаткова грошова винагорода є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, однак, суд першої інстанції зазначив, що позивач не повідомив суду усіх обставин правовідносин між сторонами спору, які власне і слугували істинною підставою для припинення нарахування та виплати йому додаткової грошової винагороди. Такі обставини досліджені судом у справах №817/1578/17 та 460/3502/19, наслідком чого стало прийняття рішень про правомірність дій відповідача.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/6356/19.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року по справі № 460/8257/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді В. В. Ніколін
О. М. Гінда