Справа № 460/40435/22
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2023-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/40435/22 пров. № А/857/192/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевич Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 460/40435/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції -Друзенко Н.В., час ухвалення рішення - 05.12.2022 року, місце ухвалення рішення - м. Рівне, дата складання повного тексту рішення - 05.12.2022 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 20,09.2022 №80 "Про відмову в призначенні пенсії", яким відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років як працівнику охорони здоров`я відповідно до п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" не зарахувавши до спеціального стажу роботи - вислуги років періоди роботи з 01.01.1992 по 12.02.1996 та проходження строкової військової служби із 24.05.1989 по 22.05.1991 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити із 12.09.2022 пенсію за вислугою років відповідно до п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", зарахувавши до спеціального стажу (вислуги років) періоди проходження роботи з 01.01.1992 по 12.02.1996 та проходження строкової військової служби із 24.05.1989 по 22.05.1991, та виплативши заборгованість, яка виникне у зв`язку з цим.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що звернувся за призначенням пенсії відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", однак отримав відмову. При цьому, ОСОБА_1 вказує, що відповідач протиправно прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії з огляду на не зарахування періоду роботи масажистом-медсестрою масажистом. Крім того, відповідач вказав, що за період роботи з 11.11.1995 по 12.02.1996 необхідно представити уточнюючу довідку про те, що посада масажиста передбачена постановою №909 від 04.11.1993. Позивач наголошує, що при заповненні трудової книжки працедавцем помилково вказана посада "масажист", яка не передбачена Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників системи охорони здоров`я. Таким чином, позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив йому у призначенні пенсії. Тому, просить суд позов задовольнити повністю.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 460/40435/22 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідно до вимог статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсію за вислугу років призначають за умови звільнення з роботи за спеціальністю, яка дає право на таку пенсію. Крім того, періоди з 01.01.1992 по 10.11.1995, з 11.11.1995 по 12.02.1996 не зараховані до спеціального стажу. Апелянт звернув увагу на те, що до спеціального стажу період військової служби не зараховується. Просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 460/40435/22 та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що робота ОСОБА_1 на посаді "масажиста" у період з 01.01.1992 по 12.02.1996, що відповідає за своїми функціональними обов`язками посаді "сестри медичної з масажу" повинна була бути зарахована відповідачем-1 до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років.

Таким чином, що відповідач-1 протиправно відмовив позивачу у зарахуванні до вислуги років періоду роботи на посаді "масажиста" із 01.01.1992 по 12.02.1996.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 12.09.2022 звернувся до Рівненського відділення обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

За принципом екстериторіальності документи передані для розгляду та прийняття рішення про призначення/відмову в призначенні пенсії Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

20 вересня 2022 року Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області прийняло рішення 80 "Про відмову в призначенні пенсії" з тих підстав, що станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії, загальна вислуга років в сфері охорони здоров`я становила 21 рік 5 місяців, чого не достатньо для призначення пенсії з дня звернення.

В обґрунтування свого рішення орган Пенсійного фонду вказав, що:

в період з 01.01.1992 по 10.11.1995 в довідці роботодавця №182 від 12.09.2022 наявні розбіжності між даними трудової книжки (в трудовій книжці зазначено посаду "масажист", а в довідці "медсестра-масажист");

за період з 11.11.1995 по 12.02.1996 необхідно надати уточнюючу довідку про те, що посада масажиста була передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, якою затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років.

Позивач 21.09.2022 звернувся до головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із запитом на доступ до публічної інформації про правові підстави не зарахування періоду проходження строкової військової служби із 24.05.1989 по 22.05.1991 до вислуги років.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 28.09.2022 №1700-0304-8/49419 повідомлено, що зарахування до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду проходження строкової військової служби та періоду навчання за денною формою законодавством не передбачено. Період роботи із 11.11.1995 по 12.02.1996 не зараховано до вислуги років, позаяк посада "масажист" не передбачена переліком посад закладів охорони здоров`я.

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з статтею 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення" умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Частиною першою статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Відповідно до статті 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ) пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно зі статті 52 Закону №1788-ХІІ, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 01 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 01 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 01 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 01 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років.

В оскаржуваному рішенні Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківському управлінні вказав, що до позивача застосовуються положення пункт "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ, відповідно до змісту якого, право на пенсію за вислугою років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за Переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на:

- 01.04.2015 - не менше 25 років;

- 01.01.2016 - не менше 25 років 6 місяців;

- 01.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців.

Підставою для відмови у призначенні пенсії для вислуги років став висновок відповідача-1 про те, що спеціальний стаж на посадах, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, ОСОБА_1 становить 21 рік і 5 місяців, оскільки ним до спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 01.01.1992 по 12.02.1996 та проходження строкової військової служби із 24.05.1989 по 22.05.1991 (сукупно 6 років і 8 днів).

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII) передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка.

Зазначеним нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , дата заповнення 01.04.1989:

Запис №6 від 24.09.1991 - зарахований на посаду медсестри фізіотерапевтичного відділення Рівненської обласної лікарні (наказ №138-л від 20.09.1991);

Запис №7 від 01.01.1992 - переведений на посаду масажиста фізіотерапевтичного відділення (наказ №6-л від 09.01.1992);

Запис №8 від 10.11.1995 - звільнений із займаної посади по переводу в обласний лікарсько-фізкультурний диспансер (ст. 36 п. 5 КЗпП України, наказ №145-ос від 01.11.1995);

Запис №9 від 11.11.1995 - зарахований в порядку переводу на посаду масажиста (наказ №88 від 10.11.1995);

Запис №10 від 12.02.1996 - звільнений із займаної посади по переводу в обл. лікарню м. Рівне (ст. 36 п. 5 КЗпП України).

Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.3

Пунктом 20 Порядку №637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Для підтвердження періодів роботи на посадах, що підлягає зарахуванню до вислуги років як медичному працівнику позивачем надана відповідачам довідка Комунального підприємства "Рівненська обласна клінічна лікарня імені Юрія Семенюка" Рівненської обласної ради від 12.09.2022, якою підтверджується, що ОСОБА_1 працював:

в період з 24.09.1991 на посаді медичної сестри фізіотерапевтичного відділення (наказ на зарахування №138-л від 20.09.1991);

з 01.01.1992 переведений на посаду медсестри-масажиста фізіотерапевтичного відділення (наказ про переведення №6-л від 09.01.1992);

10.11.1995 звільнений із займаної посади по переводу в обласний лікарсько-фізкультурний диспансер (ст. 36 п. 5 КЗпП України, наказ №145-ос від 01.11.1995).

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік №909).

Відповідно до розділу 2 "Охорона здоров`я" Переліку №909 право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працювали у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої і невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Законом України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19.11.1992 №2801-XII (далі Закон №2801-XII) встановлено, що до середнього медичного персоналу відносяться особи, які отримали спеціальну освіту та відповідну кваліфікацію в середніх медичних навчальних закладах і допущені в установленому порядку до медичної діяльності.

При цьому, статтею 74 Закону №2801-XII визначено, що медичною діяльністю можуть займатися особи, які мають відповідну спеціальну освіту.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач у 1985 вступив у Дубнівське медичне училище, а в 1989 році закінчив його по спеціальності фельдшер та за рішенням Державної кваліфікаційної комісії від 28.02.1989 присвоєно кваліфікацію "фельдшер" (диплом Серії НОМЕР_2 від 28.02.1989).

Після закінчення даного навчального закладу в період з 01.04.1989 по 06.05.1989 та з 01.07.1991 по 23.09.1991 позивач працював на посадах медичного працівника, робота на яких зарахована відповідачами до його вислуги років.

Відповідно до Класифікатора професій ДК 003:2005 під кодом 3231 міститься назва посади "Сестра медична з масажу". Такий класифікатор відсилає до 78 Довідника кваліфікаційних характеристик працівників.

Згідно з Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників системи охорони здоров`я, що введений в дію наказом Міністерства охорони здоров`я України №117 від 29.03.2002, під №30 зареєстровано посаду "Сестра медична з масажу", втім у вказаному Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників системи охорони здоров`я взагалі відсутня така посада як "Масажист".

При цьому, у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров`я України №146 від 23.10.1991 "Про атестацію середніх медичних працівників" та згідно з Номенклатурою спеціальностей зазначених в ньому, посада масажиста відповідає посаді сестри медичної з масажу і відноситься до середнього медичного персоналу та зараховується до медичного стажу.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що посадовими особами роботодавця помилково при заповнення трудової книжки позивача у спірний період зазначалась посада "масажист" замість "медична сестра з масажу".

Окрім цього, відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З урахуванням викладеного, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права, в тому числі й не зарахування періоду роботи до страхового стажу.

Аналогічна за змістом позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 у справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17) та від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі пункту 4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з нормами пункту 4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Водночас, відповідачем 1 не здійснено певних дій щодо отримання додаткових документів, які були б достатніми для підтвердження або ж спростування факту роботи позивача у спірний період на посаді, що підлягає зарахуванню до вислуги років.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що робота ОСОБА_1 на посаді "масажиста" у період з 01.01.1992 по 12.02.1996, що відповідає за своїми функціональними обов`язками посаді "сестри медичної з масажу" повинна була бути зарахована відповідачем-1 до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років.

Тому, що відповідач-1 протиправно відмовив позивачу у зарахуванні до вислуги років періоду роботи на посаді "масажиста" із 01.01.1992 по 12.02.1996.

Крім цього, відповідачі не зарахували до вислуги років період строкової військової служби, з приводу чого колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХП "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ визначено види військової служби:

строкова військова служба;

військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

військова служба за контрактом осіб рядового складу;

військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);

військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалась за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.11.2018 у справі №348/2384/16-а, від 18.06.2020 у справі №676/3013/17.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка; за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків; за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Судом встановлено, що записи трудової книжки позивача, довідка КП "Рівненська обласна клінічна лікарня імені Юрія Семенюка" Рівненської обласної ради №182 від 12.09.2022 підтверджують, що станом на дату призову ОСОБА_1 на строкову військову службу у травні 1989 року він працював на посаді "медичної сестри травматологічного відділення", робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугою років як працівнику сфери охорони здоров`я (Запис №2 трудової книжки свідчить, що з 06.05.1989 позивача звільнено з роботи у зв`язку з призовом на службу в ряди армії).

Абзацами 1, 2 пункту 6 Порядку №637 визначено, що для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються військові квитки.

Відповідно до записів військового квитка ОСОБА_1 НОМЕР_3 , дата видачі 25 травня 1989 року, в період проходження строкової військової служби позивач обіймав військові посади, пов`язані із сферою охорони здоров`я, що дає йому право на зарахування строкової військової служби до вислуги років.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2009 №1418 "Про затвердження Порядку виплати надбавки за вислугу років лікарям і фахівцям з базовою та неповною вищою медичною освітою державних та комунальних закладів охорони здоров`я" (далі - Порядок №1418) було встановлено, що з 1 січня 2010 р. медичним працівникам установлено надбавку за вислугу років. Розмір цієї надбавки встановлюється працівникам до посадового окладу залежно від стажу роботи: понад три роки роботи - 10%, понад 10 років - 20, понад 20 років - 30%.

Згідно з пунктом 4 Порядку №1418 до стажу роботи, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років, зараховується час строкової військової служби, якщо працівник до призову на військову службу працював на посадах лікарів і фахівців з базовою та неповною вищою медичною освітою в державних та комунальних закладах охорони здоров`я і впродовж трьох місяців після звільнення з військової служби (без урахування часу проїзду на постійне місце проживання) був прийнятий на роботу на одну з названих посад у державний та комунальний заклад охорони здоров`я.

Таким чином, вказаними вище документами, які були надані позивачем органу Пенсійного фонду України при поданні заяви, підтверджено, що позивач до призову на строкову військову службу (з 01.04.1989 по 06.05.1991), так і після "демобілізації" 22.05.1991 (робота з 01.07.1991) обіймав посади фахівця з медичною освітою, робота на яких дає йому право на призначення пенсії за вислугою років як працівнику охорони здоров`я.

Відтак, до вислуги років позивача, окрім роботи на посадах в сфері охорони здоров`я (загальною тривалістю 26 років 4 місяці 15 днів), існують підстави для зарахування також і періоду проходження строкової військової служби з 24.05.1989 по 22.05.1991.

Таким чином, станом на 11.10.2017 загальна вислуга років ОСОБА_1 складала більше 28 років, що є підставою для призначення пенсії за вислугою років відповідно до п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 20.09.2022 №80 "Про відмову в призначенні пенсії", яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" не зарахувавши до спеціального стажу роботи - вислуги років періоди роботи з 01.01.1992 по 12.02.1996 та проходження строкової військової служби із 24.05.1989 по 22.05.1991.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 460/40435/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 26.06.2023 року