Справа № 200/973/23
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2023-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2023 року Справа№200/973/23

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Шинкарьова І.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Бюро економічної безпеки України про визнання бездіяльності протиправною, визнання наказу про звільнення протиправним та його скасування, поновлення на посаді та надання відпустки, стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Бюро економічної безпеки України (далі відповідач) та просить суд:

визнати бездіяльність відповідача, що полягає у ненаданні позивачу за зверненням додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993, протиправною.;

визнати Наказ БЕБ від 09.02.2023 № 42-к/ДСК-ДП «Про звільнення ОСОБА_1 » протиправним та скасувати його.;

поновити позивача на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу оперативного реагування Управління оперативної підтримки Бюро економічної безпеки з дня звільнення та зобов`язати Бюро економічної безпеки України надати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993.;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу з 14.02.2023 по день поновлення судом на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу оперативного реагування Управління оперативної підтримки Бюро економічної безпеки.;

стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 158 474, 44 грн.;

допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача, на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу оперативного реагування Управління оперативної підтримки Бюро економічної безпеки України та стягнення суми середнього заробітку (грошового забезпечення) за один місяць вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Наказом БЕБ від 09.02.2023 № 42-к/ДСК-ДП, відповідно до якого він був звільнений з посади та служби в Бюро економічної безпеки України за п.п.11 п.72 Положення про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України (у випадку встановлення невідповідності займаній посаді під час випробувального строку), вважає незаконним, протиправним та таким, що порушує його трудові права та інтереси, а відтак має бути скасованим.

Вказує, що висновок відповідача про встановлення ним недостатності фахового рівня позивача для виконання посадових обов`язків старшого інспектора з особливих доручень є не тільки необґрунтованим і документально непідтвердженим, а й таким, що не відповідає дійсності, тобто реальному стану речей. Не заперечуючи того, що Відповідачу надане право самостійно визначати, чи відповідає працівник роботі, на яку його прийнято, звертає увагу суду, що такий висновок має бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

Крім того, вказує, що 08.02.2023 позивач звернувся до директора Бюро економічної безпеки України з рапортом про надання з 13.02.2023 додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проте позивачу було відмовлено у наданні додаткової відпустки із посиланням на положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про відпустки», згідно якої право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. З таким висновком Відповідача позивач не погоджується, оскільки додаткова відпустка учасникам бойових дій ані щодо щорічної основної, ані щодо щорічної додаткової законодавцем не віднесена.

З огляду на викладене, позивач просить позов задовольнити повністю.

Відповідач надав відзив, в якому зазначив, що від безпосереднього керівника позивача 09.02.2023 була зареєстрована доповідна записка щодо пропозиції звільнення позивача з посади та служби в БЕБ з підстав встановлення невідповідності займаній посаді під час випробувального строку за п.п.11 п.72 (у випадку встановлення невідповідності займаній посаді під час випробувального строку) Положення про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, затверджене постановою КМУ від 29.11.2022 № 1333. Вказане стало підставою для видання попередження позивачу про наступне звільнення та безпосередньо наказу від 09.02.2023 № 42-к/ДСК-ДП «Про звільнення ОСОБА_1 », яким Позивача звільнено з посади та служби в БЕБ з 13.02.2023. Листом від 10.02.2023 № ДЗН/43-23, № 9.16/16.1/36-23 та рапортом від 10.02.2023 № ДЗН/44-23 позивач звертався до БЕБ щодо надання відпустки як учаснику бойових дій, на які було надано відповідь від 17.02.2023 № 11/11.1/3559-23 про те, що станом на 10.02.2023 у нього не закінчився шестимісячний строк безперервної роботи в БЕБ, а тому надати відпустку не вбачається за можливе.

Відповідач вказує, що до основних обов`язків позивача зокрема входив обов`язок виконання доручень керівництва Управління необхідних для забезпечення виконання покладених на відділ завдань. Відповідач вказує, що згідно доповідної записки безпосереднього керівника від 09.02.2023 № 9.16/16.1/35-23 позивачу службовою запискою від 16.01.2023 № 9.16/16.1/14/23 надано завдання розробити проект Положення про підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації та спеціальну підготовку осіб, які мають спеціальні звання БЕБ у термін до 17.01.2023. За результатами виконання поставленого завдання, позивачем службовою запискою від 18.01.2023 № 9.16/16.1/23-23 надано Проект, який було розроблено не у встановлені терміни.

Відповідно до наданих позивачем пояснень невиконання поставленого завдання було спричинено поганим самопочуттям. При цьому, відповідач зауважує, що будь-якого інформування безпосереднього керівника про вказані обставини Позивачем не вживалися, листки про непрацездатність Позивача також були відсутні.

Також, позивачем службовою запискою від 26.01.2023 № 9.16/16.1/25-23 надано завдання підготувати проект наказу щодо внесення змін до наказу БЕБ від 25.01.2023 № 17-вд/ДСК-ДП «Про відрядження працівників» у термін 26.01.2023.

За результатами виконання поставленого завдання, позивачем надано відповідь службовою запискою від 30.01.2023 № 9.16/16.1/26-23 з порушенням терміну виконання та проектом наказу про внесення змін до наказу БЕБ від 25.01.2023 № 17-вд/ДСК-ДП, який був підготовлено неналежним чином.

Таким чином, безпосередній керівник дійшов виваженого висновку щодо невідповідності позивача вимогам займаної ним посади під час випробувального строку.

Вказує, що позивач дав згоду на встановлення випробувального терміну та його умови, тобто фактично дав згоду на можливість розірвання з ним трудових відносин на підставі п.72 Положення, а також враховуючи факт не проходження позивачем випробувального терміну у зв`язку з невідповідністю займаній посаді, оскільки неналежним чином виконував передбачені посадовою інструкцією обов`язки та визначені безпосередні керівником завдання, можна дійти висновку, що звільнення, здійснене з передбачених законом підстав, тому, на думку відповідача, відсутні правові підстави для задоволення позову.

Щодо відпустки відповідач вказує, що відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про відпустки», право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Станом на 10.02.2023 у позивача не закінчився шестимісячний строк безперервної роботи в Бюро економічної безпеки України.

Щодо моральної шкоди, відповідач вказує, що позивач не надає належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди. За умови наявності ознак можливої протиправності оскаржуваного наказу, грошовим вираженням можливого незаконного звільнення є саме стягнення середнього заробітку як спеціального виду відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, моральна ж шкода має бути доведена та підтверджена документально.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

07.04.2023 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що доводи відзиву зводяться до перерахування нормативно правових актів, а міркування відзиву ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, доводи відзиву не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави дійти висновку про необґрунтованість позову та законність оскаржуваних наказу. Позивач наполягає, що він не порушував жодної правової норми, сумлінно виконував свої посадові обов`язки, успішно виконав графік завдань, успішно пройшов всі завдання випробування, а отже жодних підстав для видання оскаржуваного наказу не існувало. Вказує, що доручення не передбачене встановленим позивачу на період випробування завданням від 09.11.2022, вважає, що цей випадок «прострочення» розроблення проекту документу, призначенням якого є управління персоналом, не є маркером неефективного виконання старшим інспектором з особливих доручень позивачем своїх посадових обов`язків, які полягають у силовій підтримці діяльності Бюро з розслідування злочинів та фізичного захисту його працівників. Також позивач вказує, що існує висновок Верховного Суду щодо правової природи додаткової відпустки учасникам бойових дій, зроблений ним у постанові від 31.10.2022 по справі № 241/2229/20, який спростовує помилковий висновок щодо природи такої відпустки, зроблений Відповідачем.

У запереченнях на відповідь на відзив від 12.04.2023 відповідач вказує, що завдання, встановлені на період випробувального терміну, виконані в повному обсязі, зауважує, що жодного звіту про виконання таких завдань позивачем надано не було. Крім того наполягає, що позивач має довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

У додаткових поясненнях від 09.05.2023 представник відповідача вказує, що позивачем, як на один з аргументів щодо протиправності його звільнення у зв`язку з невідповідністю займаній посаді, наводилися твердження, що підготовка проекту наказу про відрядження, згідно Типового положення про службу управління персоналом державного органу, затвердженого Наказом Національного агентства України з питань державної служби від 03.03.2016 , мала розроблятися службою управління персоналу, проте відповідач вважає, що з такими доводами погодитися не можна, адже відповідно до доручення БЕБ від 12.01.2023 № 3 підготовка та оформлення наказів про відрядження працівників самостійних структурних підрозділів з подальшою реєстрацією та зберіганням таких наказів у Департаменті персоналу здійснюється самостійними структурними підрозділами. Робить висновок, що твердження позивача щодо того, що такі завдання не входили в коло його повноважень спростовується вищевказаним, при цьому, поміж основних завдань, які визначаються роботодавцем працівникові, є і інше коло питань, яке має виконуватись структурним підрозділом, в тому числі за вказівкою безпосереднього керівника, зокрема, обов`язки щодо підготовки документів розпорядчого характеру чи інше.

30.05.2023 на адресу суду відповідачем було надіслано додаткові пояснення від.23.05.2023 №224/10/0-дск-23 в яких зазначено, що відповідно до ч.2 ст. 28 КЗпП у разі встановлення роботодавцем невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. Відповідач вказує, що позивачу, на виконання терміну встановленого ч. 2 ст. 28 КЗпП, попередження про звільнення було вручено 09.02.2023 (про що є відмітка на попередженні № 1-дп/11-23 від 09.02.2023), звільнено ж позивача 13.02.2023, тобто визначений чинним законодавством термін попередження для позивача БЕБ було дотримано. Разом з тим вказує, що згідно наказу від 27.01.2023 № 20-вд/ДСК-ДП про внесення змін до основного наказу про відрядження від 25.01.2023 № 17-вд/ДСК-ДП, які додаються до цих додаткових пояснень, їх виконавцем являється не позивач, хоча завдання щодо розробки внесення змін до основного наказу про відрядження надавалося саме позивачу.

02.06.2023 на адресу суду позивачем також було надіслано додаткові пояснення в яких позивач вказує, що саме процедура проходження працівником випробування з метою визначення достатності рівня його професійних, ділових та моральних якостей, затребуваних посадою, у Кодексом законів про працю України не врегульована.

Також зазначає, що встановлення строку випробування є взагалі незаконним. Адже згідно ч. 3 ст. 26 КЗпП України, випробування не встановлюється при прийнятті на роботу переможців конкурсного відбору на заміщення вакантної посади.

Щодо зауваження Відповідача про те, що виконавцем наказу від 27.01.2023 № 20-вд/ ДСК-ДП про внесення змін до основного наказу БЕБ «Про відрядження» від 25.01.2023 № 17-вд/ДСК-ДП є інша особа, вказує, що позивач не передавав проект розробленого наказу засобами електронного документообігу, оскільки він містить відомості, віднесені до відомостей ДСК (для службового користування) про що усно доповів безпосередньому керівнику та письмово на його вимогу доповів у службовій записці № 9.16/16.1/26-23 від 30.01.2023.

Що ж стосується надсилання виконаного завдання з розробки положення про підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації та спеціальну підготовку осіб, що мають спеціальне звання, вказує, що дане доручення позивач виконав у зазначений строк наприкінці робочого дня 17.01.2023, хоча й через незадовільне самопочуття вкупі з некоректною роботою системи електронного документообігу зміг відзвітувати про його виконання лише о 09 год. 00 хвил. 18.01.2023, тобто на початку наступного робочого дня.

Вважає що таке малозначне прострочення виконання цього доручення також не може свідчити про невідповідність позивача посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу оперативного реагування Управління оперативної підтримки БЕБ України.

Ухвалою від 13.03.2023 адміністративний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 04.04.2023.

Ухвалою від 28.03.2023 клопотання позивача про розгляд справи в режимі відеоконференції задоволено.

Ухвалою від 03.04.2023 клопотання представника відповідача про розгляд справи в режимі відеоконференції задоволено. Забезпечено участь представника відповідача у підготовчому засіданні 04.04.2023 в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні 04.04.2023 судом, керуючись ст. 181 КАС України, була оголошена перерва до 10.05.2023.

Ухвалою суд від 03.05.2023 забезпечено участь позивача та представника відповідача у підготовчому засіданні, 10.05.2023 в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні 10.05.2023 судом, керуючись ст. 181 КАС України, була оголошена перерва до 24.05.2023 та, керуючись ст.180 КАС України, було вирішено продовжити строк підготовчого провадження за ініціативою суду, про що повідомлені особи, які беруть участь у справі.

10.05.2023 позивачем було надано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

23.05.2023 представником відповідача також заявлено клопотання про розгляд справи без участі представника БЕБ у порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 24.05.2023 закрито підготовче провадження у справі № 200/973/23. Розгляд справи по суті вирішено здійснювати в порядку письмового провадження в межах строків, визначених КАС України для розгляду справи.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянин України відповідно до паспорту серії НОМЕР_2 , є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 15.03.2017.

Відповідно до наказу Бюро економічної безпеки України (далі- БЕБ) від 08.11.2022 № 494-к «Про прийом на службу» ОСОБА_1 прийнятий на службу до БЕБ та призначений на посаду гласного штатного працівника, який має спеціальне звання БЕБ - старшого інспектора з особливих доручень БЕБ з 09.11.2022 з випробувальним строком три місяці.

До матеріалів справи надано посадову інструкцію позивача від 06.12.2022 з якою позивач був ознайомлений 06.12.2022.

На період випробувального строку позивачу визначено завдання, з якими він особисто ознайомлений під підпис 09.11.2022, а саме: 1. Здійснення заходів спрямованих на забезпечення безпеки працівників БЕБ під час виконання ними завдань та повноважень визначених Законом України «Про Бюро економічної безпеки України». 2. Підвищення своєї професійної майстерності та фізичної підготовки. 3. Проходження навчання щодо принципів етики та доброчесності на публічній службі. 4. Застосування законодавства в роботі Бюро економічної безпеки України при виконанні функціональних обов`язків.

Відповідачем надано доповідну записку безпосереднього керівника позивача від 09.02.2023 № 9.16/16.1/35-23, щодо встановлення невідповідності займаній посаді під час випробувального строку позивача.

У доповідній записці, між іншим зазначено, що за час служби позивач зарекомендував себе з негативного боку, як безініціативний, непрофесійно підготовлений фахівець. Поставлені питання виконував невчасно та неякісно.

Позивачу службовою запискою від 16.01.2023 № 9.16/16.1/14/23 надано завдання розробити проект Положення про підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації та спеціальну підготовку осіб, які мають спеціальні звання БЕБ у термін до 17.01.2023.

За результатами виконання поставленого завдання, позивачем, службовою запискою від 18.01.2023 № 9.16/16.1/23-23 надано Проект, який було розроблено не в повному обсязі. У зв`язку з цим, позивачем надано пояснення.

Також, позивачу службовою запискою від 26.01.2023 № 9.16/16.1/25-23 надано завдання підготувати проект наказу щодо внесення змін до наказу БЕБ від 25.01.2023 № 17-вд/ДСК-ДП «Про відрядження працівників» у термін 26.01.2023.

За результатами виконання поставленого завдання, позивачем надано відповідь службовою запискою від 30.01.2023 № 9.16/16.1/26-23 з порушенням терміну виконання. Проект наказу про внесення змін до наказу БЕБ від 25.01.2023 № 17-вд/ДСК-ДП підготовлено неналежним чином. У зв`язку з цим та з метою недопущення незаконного перебування працівників у відрядженні при виконанні ними заходів, спрямованих на забезпечення безпеки працівників БЕБ під час проведення слідчих дій, виконання ними заходів, спрямованих на забезпечення безпеки працівників БЕБ під час проведення слідчих дії, виконання поставленого завдання було доручено іншому працівнику.

Враховуючи викладене, керівництво дійшло до висновку щодо невідповідності позивача вимогам займаної ним посади під час випробувального строку.

Доповідна записка містить пропозицію про звільнення позивача за п.п. 11 п.72 Положення про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України (у випадку встановлення невідповідності займаній посаді під час випробувального строку).

До матеріалів справи надано службові записки від 16.01.2023 № 9.16/16.1/14/23 та від 26.01.2023 № 9.16/16.1/25-23, пояснювальну записку позивача щодо виконання завдання викладеного у службовій записці від 16.01.2023 та лист позивача від 30.01.2023 щодо виконання доручення від 26.01.2023.

Відповідач зазначає, що доповідна записка стала підставою для видання попередження позивача про наступне звільнення та безпосередньо наказу від 09.02.2023 № 42-к/ДСК-ДП «Про звільнення ОСОБА_1 », яким позивача звільнено з посади та служби в БЕБ за п.п.11 п.72 Положення (у випадку встановлення невідповідності займаній посаді під час випробувального строку), 13.02.2023.

Наказом БЕБ від 09.02.2023 № 42-к/ДСК-ДП «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач був звільнений з посади та служби в Бюро економічної безпеки України за п.п. 11 п.72 Положення про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України (у випадку встановлення невідповідності займаній посаді під час випробувального строку).

До матеріалів справи відповідачем получено також службову характеристику щодо позивача, який перебував на службі з листопада 2022 по лютий 2023, в якій позивач характеризується негативно.

Позивачем до матеріалів справи було додано інформацію щодо особистих досягнень у спортивних дисциплінах. Докази про отримання належної освіти для виконання обов`язків старшого інспектора з особливих доручень компетентність в галузі права: Диплом Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, про здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня «Спеціаліст» з відзнакою. Диплом бакалавра з міжнародної економіки у Харківському національному економічному університеті.

Надано до матеріалів справи також характеристики позивача з попередніх місць роботи (служби): військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України та КНП «Обласне територіальне медичне об`єднання м. Краматорськ» в яких відгук про професійні та особисті якості позивача визначаються, як позитивні.

Листом від 10.02.2023 № ДЗН/43-23, № 9.16/16.1/36-23 та рапортом від 10.02.2023 № ДЗН/44-23 позивач звертався до БЕБ щодо надання відпустки як учаснику бойових дій, на які було надано відповідь від 17.02.2023 № 11/11.1/3559-23 про те, що станом на 10.02.2023 у нього не закінчився шестимісячний строк безперервної роботи в БЕБ, а тому дане питання є передчасним.

Також відповідачем долучено до матеріалів справи довідку про доходи позивача від 15.03.2023 №23/01-Ф з якої вбачається, що середньоденна заробітна плата складає 2218,11 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові основи організації та діяльності Бюро економічної безпеки України визначені Законом «Про Бюро економічної безпеки України» від 28.01.2021 № 1150-IX (далі - Закон №1150).

Відповідно до ч.1,2 ст. 1 Закону №1150 Бюро економічної безпеки України - це центральний орган виконавчої влади, на який покладаються завдання щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави.

Відповідно до покладених завдань Бюро економічної безпеки України виконує правоохоронну, аналітичну, економічну, інформаційну та інші функції.

Діяльність Бюро економічної безпеки України спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України.

Закон України "Про центральні органи виконавчої влади", інші закони, що регулюють діяльність органів виконавчої влади, а також Закон України "Про державну службу" застосовуються до Бюро економічної безпеки України та його працівників у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч.4, 5 ст. 19 Закону №1150, трудові відносини працівників Бюро економічної безпеки України регулюються цим Законом, законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами. На державних службовців Бюро економічної безпеки України поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Бюро економічної безпеки України відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Порядок проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

На осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, поширюється Дисциплінарний статут Національної поліції України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

На виконання вимог ч.5 ст. 19 Закону України Про Бюро економічної безпеки України КМУ затверджено Положення про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України від 29.11.2022 № 1333 (далі Положення № 1333).

Згідно з п.4 загальних положень Положення № 1333 проходження служби в БЕБ регулюється Законом, цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п.п.11 п.72 Положення № 1333 особа, яка має спеціальне звання БЕБ, звільняється із служби у випадку встановлення невідповідності займаній посаді під час випробувального строку.

Суд зазначає, що процедурні питання проходження випробувального строку працівниками БЕБ Законом №1150 та Положенням № 1333 не визначені, крім безпосередньо підстави для звільнення.

Відповідно до ч.6 ст.35 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон № 889) суб`єкт призначення має право звільнити державного службовця з посади до закінчення строку випробування у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі п. 2 ч.1 ст. 87 цього Закону. Суб`єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніш як за сім календарних днів.

Відповідно до ч.2 КЗпП України у разі встановлення роботодавцем невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Позивач не погоджується із звільненням із займаної посади на підставі п.п.11 п.72 Положення № 1333 у зв`язку з встановленням невідповідності займаній посаді протягом строку випробування.

Суд зазначає, що метою встановлення випробувального строку є визначення відповідності державного службовця займаній посаді. Так, в період випробувального терміну суб`єкт призначення з`ясовує професійні та ділові якості працівника, його здатності виконувати якісно і сумлінно свої обов`язки. У разі якщо роботодавець в період випробування працівника прийде до негативного висновку щодо відповідності працівника роботі, яка йому доручається, він має право його звільнити з причини незадовільного результату випробування. Суб`єкт призначення має право самостійно визначати, чи відповідає працівник посаді, на яку його призначено.

Водночас висновок про невідповідність працівника займаній посаді має бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

Отже, роботодавець зобов`язаний повно і правильно оцінювати обставини, наявні факти та правильно застосовувати до встановлених фактів чинні правові норми. В свою чергу завданням суду є належний та ефективний контроль відповідності таких дій закону й принципам права задля забезпечення дотримання відповідним органом прав особи, що звернулася за захистом.

Обов`язковому з`ясуванню, у цьому випадку, підлягають, зокрема такі обставини: коли працівник не справляється з дорученою йому роботою (обов`язками); фіксування самого факту того, що працівник не впорався зі своїми посадовими обов`язками або неналежним чином поставився до них саме в результаті недостатності своєї кваліфікації; визначення конкретних претензій роботодавця, разом із письмовими поясненнями працівника про причини допущених ним порушень.

Аналогічна правова позиція щодо тлумачення суті правовідносин із установлення випробувального терміну викладена у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі №809/1157/17, від 14.04.2020 у справі №540/743/19, від 22.04.2020 у справі №2140/1369/18, від 27.05.2020 у справі №817/44/17 та від 11.02.2021 у справі №0540/8825/18-а.

Як вже зазначалось позивача було призначено на посаду наказом від 08.11.2022 № 494-к з випробувальним строком три місяці.

Наказом відповідача від 09.02.2023 № 42-к/ДСК-ДП позивач був звільнений з посади та служби в Бюро економічної безпеки України за п.п. 11 п.72 Положення про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України (у випадку встановлення невідповідності займаній посаді під час випробувального строку).

Судом встановлено, що спірний наказ містить посилання на нормативні акти, та не містить посилань на підстави звільнення.

Не зазначенні підстави для звільнення й в попередженні про наступне звільнення позивача. В попередженні лише зазначено, що за результатами професійної діяльності позивача на займаній посаді, встановлено що фаховий рівень не достатній для виконання посадових обов`язків.

У відзиві відповідач пояснив, що підставою для звільнення стала доповідна записка безпосереднього керівника позивача від 09.02.2023 № 9.16/16.1/35-23, щодо встановлення невідповідності займаній посаді під час випробувального строку позивача.

У спірному наказі посилання на цю доповідну записку як на підставу звільнення відсутня.

У доповідній записці вказано, що позивачу службовою запискою від 16.01.2023 № 9.16/16.1/14/23 надано завдання розробити проект Положення про підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації та спеціальну підготовку осіб, які мають спеціальні звання БЕБ у термін до 17.01.2023.

За результатами виконання поставленого завдання, позивачем, службовою запискою від 18.01.2023 № 9.16/16.1/23-23 надано Проект, який було розроблено не в повному обсязі. У зв`язку з цим, позивачем надано пояснення.

Відповідачем надано пояснювальну записку позивача, яка була надана з приводу порушення строків виконання доручення з розробки Положення про підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації та спеціальну підготовку осіб, які мають спеціальні звання БЕБ.

Які зауваження були до якості розробленого позивачем проекту Положення доповідна записка не містить, з наданих сторонами доказів не вбачається.

Також, позивачу службовою запискою від 26.01.2023 № 9.16/16.1/25-23 надано завдання підготувати проект наказу щодо внесення змін до наказу БЕБ від 25.01.2023 № 17-вд/ДСК-ДП «Про відрядження працівників» у термін 26.01.2023.

За результатами виконання поставленого завдання, позивачем надано відповідь службовою запискою від 30.01.2023 № 9.16/16.1/26-23 з порушенням терміну виконання. Проект наказу про внесення змін до наказу БЕБ від 25.01.2023 № 17-вд/ДСК-ДП підготовлено неналежним чином. У зв`язку з цим та з метою недопущення незаконного перебування працівників у відрядженні при виконанні ними заходів, спрямованих на забезпечення безпеки працівників БЕБ під час проведення слідчих дій, виконання ними заходів, спрямованих на забезпечення безпеки працівників БЕБ під час проведення слідчих дії, виконання поставленого завдання було доручено іншому працівнику.

У листі від 30.01.2023 № 9.16/16.1/26-23, позивач повідомив керівника, що проект разом із службовою запискою був розроблений позивачем та наданий керівнику 26.01.2023 за рекомендацією співробітників Управління персоналом на паперовому носії, оскільки передання документів, що мають реквізит «ДСК» за допомогою системи електронного документообігу є забороненим. Будь яка оцінка цим поясненням відповідачем не надана.

Суд звертає увагу, що в доповідній записці вказано, що проект підготовлено не належним чином, які були до нього зауваження не зазначено.

Враховуючи викладене, керівництво дійшло до висновку щодо невідповідності позивача вимогам займаної ним посади під час випробувального строку.

Доповідна записка містить пропозицію про звільнення позивача за п.п. 11 п.72 Положення про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України (у випадку встановлення невідповідності займаній посаді під час випробувального строку).

Між тим, суд не може прийняти доповідну записку у якості підстави для звільнення позивача, оскільки спірний наказ взагалі не містить посилання на підстави звільнення.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ не відповідає критеріям обґрунтованості рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у ч.2 ст.2 КАС України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в ч.1 ст.235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відтак, позивач підлягає поновленню на посаді старшого інспектора з особливих доручень Бюро економічної безпеки.

Ч.2 ст.235 КЗпП України цієї правової норми передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 у справі №21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

П. 8 названого Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до положень Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Так, відповідно до довідки позивача про середню заробітну плату позивача за період роботи за грудень та січень 2023 року, розрахованої відповідно до Постанови КМУ від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», зокрема, середньоденна заробітна плата визначена діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Виходячи з цього середньоденна заробітна плата позивача становить: 2218,11 грн. (77,633,91 грн : 35 днів).

За таких обставин, сума середнього заробітку за період з моменту звільнення (14.02.2023) до дати постановлення рішення у даній справі (23.06.2023 ) становить 208 502,34 грн. (94 роб.днів (з урахуванням законодавства про воєнний стан) х 2218,11 грн.).

Щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності відповідача, що полягає у ненаданні позивачу за зверненням додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993, протиправною, суд зазначає наступне.

Ст.16-2 Закону України "Про відпустки" передбачено право учасників бойових дій, інвалідів війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Ст. 11 Закону України "Про відпустки" передбачено, що щорічна відпустка може бути перенесена на інший період або продовжена у випадках, передбачених цією статтею.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про відпустки" щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менш як 14 календарних днів.

Отже, саме щорічна відпустка підлягає поділу на частини, перенесенню на інший період та грошовій компенсації під час звільнення.

Додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни, визначена ст.16-2 Закону України "Про відпустки", не належить до щорічних відпусток, а є пільгою, гарантованою державою (ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Оскільки така відпустка не належить до щорічних відпусток, то на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток, у тому числі щодо поділу на частини, перенесення на інший період, виплати грошової компенсації під час звільнення.

Додаткова відпустка, передбачена ст.16-2 Закону України "Про відпустки", надається незалежно від відпрацьованого в році часу один раз упродовж календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інвалідів війни. Право на цю відпустку не обмежується тривалістю інших видів відпусток.

Дані норми спростовують висновок відповідача про те, що станом на 10.02.2023 у нього не закінчився шестимісячний строк безперервної роботи в БЕБ, а тому надати відпустку не вбачається за можливе.

А тому суд вважає, що відповідач протиправно обмежив позивача у праві надання відпустки як учаснику бойових дій.

Таким чином, позовна вимога про визнання бездіяльності відповідача, що полягає у ненаданні позивачу за зверненням додаткової відпустки протиправною, підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача надати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993, суд зазначає наступне.

Суд розглядає справу виходячи з принципу диспозитивності в межах позовних вимог. Судом встановлено, що позивач звертався з рапортом від 08.02.2023, 10.02.2023 про надання відпустки з 13.02.2023, відповідач протиправно відмовив в задоволенні зазначеного рапорту, відповідно спосіб захисту повинен узгоджуватись з позовною вимогою, проте поновити порушене право позивача, а саме зобов`язати надати відпустку саме за цим рапортом суд не може оскільки сплинув строк у який просив позивач, з іншим рапортом позивач не звертався.

Відповідно в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 158 474, 44 грн., суд зазначає наступне.

За ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд має надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд зазначає, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. В кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

За ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст.ст. 72-74 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений ст.77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Позивач стверджує, що необґрунтований та документально непідтверджений висновок відповідача про недостатність його фахового рівня для виконання посадових обов`язків змусив його відчувати свою дискримінованість та неповноцінність у порівнянні з колегами по службі, що посідають рівнозначні за колом обов`язків посади інспекторів відділу оперативного реагування Управління оперативної підтримки, з якими він спільно і з однаковою ефективністю виконували поставлені їм завдання, є досить абстрактними та такими, що наведені без зазначення об`єктивних підстав з посиланням на належні докази на їх підтвердження.

Виходячи з доводів позивача про завдання позивачу моральної шкоди, суд вважає їх недостатніми, що свідчить про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

За приписами п. 2, п. 3 ч.1 ст. 371 вказаного Кодексу, негайно виконуються рішення суду про примусове присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Виходячи з наведених вимог, слід допустити негайне виконання цього рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь суми заробітку (грошового забезпечення) у межах суми стягнення за один місяць.

Розподіл судових витрат у вигляді судового збору не здійснюється у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративноий позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Бюро економічної безпеки України (адреса Київська обл., м. Київ, вулиця Шолуденка, буд. 31, 04116, ) про визнання бездіяльності протиправною, визнання наказу про звільнення протиправним та його скасування, поновлення на посаді та надання відпустки, стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Бюро економічної безпеки України, що полягає у ненаданні ОСОБА_1 за зверненням додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993, протиправною.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Бюро економічної безпеки України від 09.02.2023 № 42-к/ДСК-ДП «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора з особливих доручень Бюро економічної безпеки України з дня звільнення.

Стягнути з Бюро економічної безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.02.2023 по день постановлення рішення у справі в розмірі 208 502,34 грн. з відповідним утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора з особливих доручень Бюро економічної безпеки України та стягнення суми заробітку (грошового забезпечення) у межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено 23.06.2023

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Шинкарьова