Справа № 380/601/23
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/601/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2023 року

11 год 23 хв м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., за участю секретаря судового засідання Роздіна Ю. Н., представника позивача Хандина О. В. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради до ОСОБА_1 , за участю у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Львівської міської ради про зобов`язання вчинити дії -

УСТАНОВИВ:

Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради (далі - позивач) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ОСОБА_1 (далі відповідачка, ОСОБА_1 ), у якій просить зобов`язати відповідачку відновити пам`ятку архітектури, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самочинно влаштованого накриття балкону 3 поверху на фасаді будинку.

В обґрунтування позову зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_1 є пам`яткою архітектури місцевого значення відповідно до наказу Міністерства культури та інформаційної політики України «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» від 18.01.2021 № 14. Позивач вказав, що за результатом проведеного обстеження пам`ятки архітектури будинку АДРЕСА_1 встановлено загальну оцінку стану об`єкта культурної спадщини: конструктивний стан задовільний, в незадовільному стані фрагменти опорядження фасадів. При цьому встановлено, що власниками кв. АДРЕСА_2 самочинно влаштоване накриття балкону третього поверху на фасаді будинку. Позивач повідомив, що власником вказаної квартири є відповідачка ОСОБА_1 . Відтак, у зв`язку з допущенням відповідачкою порушень вимог ч. 1 ст. 22, ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини», позивач звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою від 13.01.2023 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.

Ухвалою від 13.02.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 28.02.2023 судом вирішено перейти із спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до розгляду адміністративної справи № 380/601/23 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідачка у судове не з`явилася. Копію ухвали та позовної заяви вручено відповідачці 01.03.2023, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення за ШКІ № 731. У подальшому поштова кореспонденція, яка надсилалася судом на адресу відповідачки з метою інформування останньої про час і дату судових засідань, поверталася на адресу суду із відмітками поштового органу про неможливість вручення листа адресату у зв`язку з тим, що «адресат відсутній за вказаною адресою».

При цьому суд враховує, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з зазначенням «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 127 КАС України часом вручення повістки вважається день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 130 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання.

На виконання вищевказаних положень процесуального закону, судом 08.06.2023 розміщено оголошення на офіційному веб-сайті Львівського окружного адміністративного суду про виклик відповідачки у судове засідання, яке призначене на 20.06.2023 о 11:00. Станом на день розгляду справи правом подати письмовий відзив на позовну заяву відповідачка не скористалася, відтак суд, вирішив справу без участі відповідачки.

Представник третьої особи у судовому засіданні проти позову не заперечив.

Суд заслухав пояснення представника позивача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та встановив такі фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до Списку громадян, яким передаються у власність квартири (будинки) житлового фонду Львівської міської ради народних депутатів по Личаківському району, який є додатком до Розпорядження Виконавчого комітету Личаківської районної адміністрації № 738 від 21.08.1996, затвердженого Розпорядженням Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 586 від 23.08.1996, ОСОБА_1 є уповноваженим власником квартири АДРЕСА_3 .

Згідно з листом Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області (вх. № 9505 від 10.02.2023) місце проживання відповідачки зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з паспортом об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини, будинок АДРЕСА_1 є пам`яткою місцевого значення.

Начальником управління охорони історичного середовища Львівської міської ради винесено припис про усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини № 4-0004-15391 від 30.06.2022, яким у відповідачки вимагалося в термін до 01.08.2022 демонтувати самочинно влаштоване накриття балкону на фасаді будинку пам`ятки культурної спадщини.

Відповідно до акта візуального обстеження від 15.08.2022, складеного начальником управління охорони історичного середовища Львівської міської ради та спеціалістом ІІ категорії відділу обліку і моніторингу об`єктів культурної спадщини управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, власниками квартири АДРЕСА_2 самочинно влаштоване накриття балкону 3 поверху на фасаді будинку.

У зв`язку з невиконанням відповідачкою вимог припису від 30.06.2022, позивач звернувся до суду із цим позовом.

При прийнятті рішення по суті суд керується таким.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Органи місцевого самоврядування відповідно до ст. 144 Конституції України в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від 21.05.1997 (зі змінами), до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, власні (самоврядні) повноваження: 1) управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Підпунктом 3 пункту б ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, окрім іншого, здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Аналогічні положення містяться у ст. 14 Закону України «Про основи містобудування» № 2780-XII від 16.11.1992 (зі змінами).

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про основи містобудування» державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, в тому числі органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку встановленому законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» № 2807-IV від 06.09.2005 (зі змінами) організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, встановлених законом.

Пунктом 5.1.9 Положення про управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 891 від 08.10.2021, визначено, що таке управління для реалізації завдань та виконання повноважень, передбачених цим Положенням, іншими нормативними актами, має право звертатись до суду з позовними заявами у порядку, встановленому законодавством України, у тому числі про визнання незаконними актів органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальної громади, а також повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування у межах повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирному будинку. Спільним майном багатоквартирному будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі та споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирному будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; ст. 319 цього ж Кодексу - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частина 5 ст. 319 Цивільного кодексу України визначає, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

При цьому, в силу ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Згідно з ч. 2 ст. 139 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до п. 20.2.3 Правил благоустрою м. Львова, затверджених ухвалою Львівської міської ради від 21.04.2011 року № 376 (з наступними змінами), незадовільний стан утримання та ремонту фасадів, цоколів, будинкових вказівників у КУпАП кваліфікується як порушення правил експлуатації житлових будинків, житлових приміщень та інженерного обладнання, псування житлових будинків, житлових приміщень, їх обладнання та елементів.

Статтею 179 ЖК УРСР визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 1.4.4 цих Правил, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається.

Згідно з п.1.4.6 Правил, власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов`язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану.

Пунктом 4 "Правил користування приміщеннями житлових будинків", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 за № 45, встановлено права та обов`язки власників та наймачів (орендарів) приміщень житлових будинків. Зокрема, такі мають право на переобладнання і перепланування житлових та підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

У листі Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 11.09.2006 вказано, що роботи з перепланування повинні проводитися відповідно до проекту, розробленого з дотриманням вимог чинних будівельних норм і правил (ДБН В.2.2-15-2005 Житлові будинки. Основні положення, ДБН В.2.5-20-2001 Газопостачання, ДБН А.22-3-97 Склад, порядок, розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва).

З встановлених у цій справі обставин з`ясовано, що відповідачка самочинно влаштувала накриття балкону 3 поверху на фасаді будинку АДРЕСА_1 .

Так, начальником управління охорони історичного середовища Львівської міської ради винесено припис про усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини № 4-0004-15391 від 30.06.2022, яким у відповідачки вимагалося в термін до 01.08.2022 демонтувати самочинно влаштоване накриття балкону на фасаді будинку пам`ятки культурної спадщини.

Відповідно до акта візуального обстеження від 15.08.2022, складеного начальником управління охорони історичного середовища Львівської міської ради та спеціалістом ІІ категорії відділу обліку і моніторингу об`єктів культурної спадщини управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, власниками квартири АДРЕСА_2 самочинно влаштоване накриття балкону 3 поверху на фасаді будинку.

Проте, самочинно влаштоване накриття балкону 3 поверху на фасаді будинку без погодження з контролюючим органом порушує вимоги пам`яткоохоронного законодавства.

Суд зазначає, що триваюче правопорушення розуміється, як проступок, пов`язаний з тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності) та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом; припиненням дії відповідної норми закону.

Верховний Суд України у постанові від 25 березня 2008 року по справі № 21-2343во07 сформулював правову позицію, відповідно до якої строк притягнення до відповідальності публічно-правового характеру застосовується стосовно видів відповідальності, що мають майновий характер, зокрема, накладення фінансових санкцій, але не повинен застосовуватися стосовно заходів відповідальності, які спрямовані на припинення неправомірної поведінки (зокрема, примусові заходи організаційно-правового характеру).

Тобто, це означає, що заходи майнового характеру можуть бути вжиті до правопорушника лише у межах строку застосування таких санкцій або строків звернення до суду, однак, пропуск відповідного строку не повинен стояти на заваді припинення (застосування організаційно-правових заходів) триваючої протиправної поведінки (бездіяльності) та слугувати для правопорушника засобом легалізації триваючого правопорушення (зокрема, у сфері дотримання законодавства з питань екології, будівництва, безпеки життєдіяльності та інших сфер, які зачіпають основні конституційні права громадян та стосуються публічних інтересів).

При розгляді справи № 464/2638/17 за позовом районної державної адміністрації до Державної архітектурно-будівельної інспекції з вимогою скасувати декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, як таку, що містить недостовірну інформацію та є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, Верховний Суд дійшов до висновку про те, що за своєю юридичною природою реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка містить недостовірну інформацію щодо дозвільних документів, як і самочинне будівництво, факт якого встановлений у судовому рішенні в іншій справі, - це правопорушення, які носять триваючий характер. За таких обставин та враховуючи, що на дату звернення позивача до суду не припинили існувати підстави для такого звернення, Верховний Суд вказав на безпідставність твердження про порушення позивачем, встановлених КАС України, строків звернення до суду.

Конституційний Суд України (справа про відповідальність юридичних осіб) у рішенні від 30 травня 2001 року № 7-рп/2001 зазначив, що притягнення до юридичної відповідальності має здійснюватися у певному порядку, на підставі процесуальних норм, що регламентують провадження у справі про порушення юридичними особами норм законодавства. Крім того, Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що стан регулювання притягнення юридичних осіб до відповідальності, зокрема, щодо визначення строків застосування до них заходів впливу, є неповним і таким, що не відповідає конституційному визначенню України як правової держави. При цьому, законодавець може диференціювати строки притягнення до відповідальності, процедуру застосування заходів впливу до порушників законодавства залежно від особливостей суспільних відносин, що регламентуються зазначеним законодавством.

Отже особливостями застосування строків звернення суб`єктів владних повноважень до адміністративного суду у справах, пов`язаних з триваючими правопорушеннями, є: 1) триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого вчинення особою протиправних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим, зазвичай, це не повинно вважатися пропуском встановленого законом строку звернення до адміністративного суду з позовом суб`єкта владних повноважень стосовно притягнення правопорушника до юридичної відповідальності і це, також, не може бути однозначною підставою для відмови у застосуванні державою примусових заходів, спрямованих на припинення такого правопорушення; 2) встановлення строків звернення до адміністративного суду та залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не може слугувати меті легалізації триваючого правопорушення та, відповідно, здійснення незаконної діяльності (бездіяльності); 3) строк притягнення до відповідальності публічно-правового характеру встановлюється передусім щодо форм відповідальності майнового (фінансового) характеру та, як правило, не повинен застосовуватися стосовно вжиття заходів юридичної відповідальності, які спрямовані на припинення неправомірної поведінки.

Оскільки на час подання позивачем позовної заяви до Львівського окружного адміністративного суду, вчинене відповідачкою порушення, на усунення якого подано позов, не усунуто та продовжує тривати.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленим статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, а також того, що відповідачем не заперечено позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 статті 139 КАС України понесені судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295 КАС України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради до ОСОБА_1 , за участю у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Львівської міської ради про зобов`язання вчинити дії задовольнити.

2. Зобов`язати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ) відновити пам`ятку архітектури, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самочинно влаштованого накриття балкону 3 поверху на фасаді будинку.

3. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 26.06.2023.

Суддя Р.П. Качур