Справа № 400/3024/22
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2023-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2023 р. № 400/3024/22
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№ 83)", вул. Володимирська, 1, с. Костянтинівка, Первомайський район, Миколаївська область, 55340,
про:визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)» (далі відповідач), в якій просить визнати протиправними дії Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)» щодо відмови зберегти ОСОБА_1 з 16.03.2022 середній заробіток за посадою начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)» та здійснювати виплати середнього заробітку за посадою начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)», починаючи з 16.03.2022; зобов`язати Державну установу «Арбузинська виправна колонія (№83)» нарахувати та здійснювати виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за посадою начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)», починаючи з 16.03.2022.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 2017 року проходить службу в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)». Позивач вказує, що 16.03.2022 був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на посаду начальника служби пального та мастильних матеріалів логістики Військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства юстиції України від 25.03.2022 № 1247/5 «Про увільнення ОСОБА_2 від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу», відповідач увільнив позивача з 16.03.2022 від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації із збереженням за ним займаної посади на строк до закінчення дії особливого періоду або дня фактичного звільнення. Позивач зазначає, що відповідач не зберігає за ним середній заробіток за посадою начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)» та не здійснює виплати середнього заробітку.

Ухвалою від 15.06.2022 суд відкрив провадження в адміністративній справі, постановив розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження, установив сторонам строки подання доказів та заяв по суті справи, зокрема відповідачу - відзиву на позовну заяву за кожним з доводів позовної заяви та доказів на його підтвердження з доказами його направлення позивачу - п`ятнадцять днів з моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Копія ухвали про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками відповідно до наказу Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 № 16-о „Про тимчасове припинення відправки поштової кореспонденції Миколаївського окружного адміністративного суду в умовах воєнного стану 15.06.2022 направлені відповідачу на електронну пошту.

Відзив на позовну заяву до суду не надходив.

У зв`язку з відсутністю заяв сторін про розгляд справи з викликом (повідомленням) сторін, суд, відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянув справу в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач проходить службу в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Наказом Міністерства юстиції України від 20.02.2017 № 790/к «Щодо ОСОБА_2 » позивач призначений на посаду начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)».

Підпунктом 1.1 пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.03.2022 № 64 позивач призначений начальником служби пального та мастильних матеріалів логістики Військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства юстиції України від 25.03.2022 № 1247/5 «Про увільнення ОСОБА_2 від виконання обов`язків у зв язку з призовом на військову службу» відповідно до статті 119 Кодексу законів про працю України, статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивача увільнено з 16.03.2022 від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення військового стану», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, із збереженням за ним займаною посади на строк до закінчення дії особливого періоду або дня фактичного звільнення.

Довідкою відповідача підтверджується, що в 2022 році виплата позивачу грошового забезпечення здійснювалося по березень 2022 року.

Ухвалюючи рішення по суті спору між сторонами, суд зазначає.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Згідно з частиною першою статті 14 вказаного Закону, до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Частина друга статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначає, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Абзац 1 частини восьмої статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 5 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу", дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене, на позивача як на особу рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються норми законодавства про працю у неврегульованій спеціальним законодавством частині. Зокрема, і служба у кримінально-виконавчій службі, і у поліції є особливими видами держаної служби, а норми Закону України "Про державну службу" передбачають, що на відносини, не врегульовані цим Законом, поширюється дія законодавства про працю.

Суд зазначає, що норми спеціального законодавства не регулюють питання виплати грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу за контрактом, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Згідно із частиною другою статті 39 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що станом на дату виникнення спірних правовідносин за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.01.2020 у справі № 814/1905/17.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними нормативними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України», підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їхніх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Перший Указ Президента України від 17.03.2014 № 303 «Про часткову мобілізацію» затверджено Законом України від 17.03.2014 № 1126-УІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» і з того часу в Україні діє особливий період, відповідне рішення уповноваженою собою про його скасування не приймалося.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01.03.2014 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», яке введене в дію Указом Президента України від 02.03.2014 № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Позивач проходить військову служби у Збройних силах України під час дії особливого періоду, який не скасовано, тому суд вважає, що з дати призову на військову службу на нього поширювалися гарантії, передбачені статтею 39 Закону № 2232-XII та статтею 119 КЗпП України, зокрема, щодо збереження за ним середнього заробітку в установі, в якій він працював.

Суд також ураховує, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

Тобто із набранням чинності цим законом передбачається зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України.

Як установив суд, виплата відповідачем заробітної плати (грошового забезпечення) позивачу здійснювалась по березень 2022 року.

У додаткових поясненнях позивач вказує про незгоду з ненарахуванням йому відповідачем премії за період з 01.01.2022 по 27.04.2022, а також розміром надбавки за особливості проходження служби за цей самий період. Суд вказує, що предметом позову є нарахування і виплата позивачу середнього заробітку з 16.03.2022, підставою його ненарахування та невиплата у період увільнення позивача від виконання службових обов`язків у зв`язку з проходженням військової служби за мобілізацією. За такого у цій справі не належить досліджувати питання нарахування і виплати позивачу премії та надбавки за особливості проходження служби у бажаному ним розмірі.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню частково, з урахуванням нарахування та виплати йому грошового забезрпечення в березні 2022 року та з урахуванням того, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

Судові витрати у справі становить судовий збір у сумі 992,40 грн, який, відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати до суду в установлений судом строк звіт щодо виконання рішення суду, суд зазначає таке.

За нормами частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, а, отже, наділений правом, а не закріпленим обов`язком під час прийняття рішення у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а у разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладанням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися залежно від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.

Аналогічна правова позиція підтверджується практикою Верховного Суду, що викладена у додатковій постанові від 31.07.2018 у справі №235/7638/16-а (адміністративне провадження № К/9901/43354/18) та в ухвалі від 23.04.2019 у справі № 805/516/18-а.

Зокрема, Верховний Суд зазначив у цих справах, що з огляду на ненаведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останнім доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про встановлення судового контролю.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи відсутність у справі будь-яких доказів наміру відповідача ухилитися від виконання рішення суду, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання рішення суду.

Щодо клопотання позивача про негайне виконання рішення суду суд зазначає про таке.

Відповідно до пункту шостого частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Згідно з пунктом другим частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць

На думку суду, у пункті другому частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України йде мова про негайне виконання стягнення заробітної плати у разі позбавлення працівника заробітної плати. Інститут негайного виконання стягнення заробітної плати за один місяць у такому разі виконує функцію запобіжника позбавлення особи засобів існування на час вирішення юридичного спору.

Натомість спірні правовідносини між сторонами у цій справі полягають не у позбавленні позивача заробітної плати як засобу існування.

Крім того, у цій справі суд не вирішує питання щодо стягнення заробітної плати, а тому і не визначає суми стягнення за місяць.

На підставі зазначеного суд не вбачає підстав для застосування пункту другого частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України та негайного виконання судового рішення у цій справі.

Керуючись статтями 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№ 83)" (вул. Володимирська, 1, с. Костянтинівка, Первомайський район, Миколаївська область, 558) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)», яка полягає в ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 з 01.04.2022 по 18.07.2022 середнього заробітку за посадою начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)».

3. Зобов`язати Державну установу «Арбузинська виправна колонія (№83)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період 01.04.2022 по 18.07.2022 середній заробіток за посадою начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)».

4. У задоволенні позовних вимог за березень 2022 року та за період з 19.07.2022 відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№ 83)" (вул. Володимирська, 1, с. Костянтинівка, район, Миколаївська область, 55340, ідентифікаційний код: 08564038) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 992,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Птичкіна