Справа № 260/5165/22
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2023-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

26 червня 2023 рокум. Ужгород№ 260/5165/22

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження клопотання відповідача про залишення позову без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до НОМЕР_2 прикордонного загону імені героїв Карпатської Січі Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника адвоката Каверіна Сергія Миколайовича (далі представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позов до 27 прикордонного загону імені героїв Карпатської Січі Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) (далі відповідач), в якому просив:

1) визнати протиправною відмову НОМЕР_2 прикордонного загону імені героїв Карпатської Січі Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) у перерахунку та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за лютий 2018 року з урахуванням січня 2008 року як місяця для обчислення індексу споживчих цін та за період з 01 березня 2018 року по січень 2019 року та з серпня 2019 року по 12 листопада 2019 року, визначеної з урахуванням розміру підвищення доходу ОСОБА_1 та розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до абзаців третього, четвертого, шостого пункту 5 Порядку № 1078;

2) зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін імені героїв Карпатської Січі Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за лютий 2018 року з урахуванням року січня 2008 року як місяця для обчислення індексу споживчих цін та щомісячну суму індексації грошового забезпечення у розмірі 3394,71 грн за період з 01 березня 2018 року по січень 2019 року та з серпня 2019 року по 12 листопада 2019 року, визначену з урахуванням розміру підвищення доходу ОСОБА_1 та розраховану як різниця між сумою індексації і розміром підвищення його грошового доходу відповідно до абзаців третього, четвертого, шостого пункту 5 Порядку № 1078 (а.с.1-7).

Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду було відкрито провадження в даній адміністративній справі (а.с.52, 53).

Відповідач подав до суду клопотання про залишення позову без розгляду, у зв`язку з тим, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Відповідач вказав, що внесенням до Кодексу законів про працю України змін у липні 2022 року законодавець, виклавши у новій редакції частини 1 та 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, увів строки звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати. Вказує що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду.

Розглянувши подане клопотання, дослідивши необхідні для його розгляду матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи вказаним Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3 ст.122 КАС України).

У частині п`ятій ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до абзацу першого ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд зазначає, що станом на момент виникнення спірних правовідносин частини перша та друга ст. 233 КЗпП України встановлювала, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В аспекті спірних відносин, суд дійшов висновку, що поняття «одноразової грошової допомоги при звільненні» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір охоплюється застосованим у ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці», а тому у відповідності до наведеного положення строк звернення до суду із цим позовом не обмежувався.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022 року (далі - Закон України № 2352-IX), частини першу та другу статті 233 КЗпП України викладено у наступній редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

З порівняння наведених положень вбачається, що з 19.07.2022 року строк звернення до суду з позовом щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні, є обмеженим та становить три місяці з дня одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Накладаючи на фактичні обставини справи описане нормативно-правове регулювання, суд зазначає, що станом на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі строк звернення до суду із позовом щодо виплати позивачу спірних сум грошового забезпечення не обмежувався, натомість у подальшому (а саме з 19.07.2022 року) строк звернення до суду із аналогічними позовними вимогами є обмеженим та становить три місяці з дня одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Отже, процесуальним питанням, яке підлягає з`ясуванню у цій справі, є можливість застосування норми КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду з позовом до правовідносин, які виникли до набрання чинності такою нормою, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене, тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Таким чином, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.

Суд при розгляді вказаного питання враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 24.01.2019 року у справі № 803/2402/14.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що ст. 233 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-IX щодо обмеження права на звернення до суду тримісячним строком підлягає застосуванню до нових спірних правовідносин, тобто до тих, які виникли після 19.07.2022 року (правила прямої дії закону в часі), та не врегульовує питання строку звернення до суду з позовом щодо правовідносин, що виникли до 19.07.2022 року.

Протилежний підхід до вирішення цього питання та застосування до спірних правовідносин ст. 233 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-IX суперечитиме положенням ч. 1 ст. 58 Конституції України та не відповідатиме засаді доступу до правосуддя.

Таким чином, зважаючи на те, що спірні правовідносини виникли до 19.07.2022 року, суд вважає, що до строку звернення до суду із цим позовом необхідно застосовувати положення ч.2 ст. 233 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом України №2352-IX, які не обмежували право осіб на звернення до суду про стягнення заробітної плати будь-яким строком.

Крім того, відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України - під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 вказаного Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 року до 31.12.2022 року на території України установлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20.05.2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Оскільки станом на час звернення позивача до суду карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України діяв, то визначений ст.233 КЗпП України строк продовжувався.

Виходячи з наведеного, суд констатує, що строк звернення до суду із цим позовом не пропущений, а відтак доводи представника відповідача у цій частині суд відхиляє, в зв`язку з чим в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 122, 240, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

СуддяД.В. Іванчулинець