Справа № 160/13160/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

26 червня 2023 року Справа № 160/13160/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., перевіривши у м. Дніпрі матеріали позовної заяви Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, просп. Яворницького, 38, ) до Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

13 червня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява Дніпропетровської обласної прокуратури (далі позивач) до Дніпровської міської ради (далі відповідач), в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Дніпровської міської ради, яка полягає у не проведенні реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за адресами: вул. Троїцька, 20Д, пр-т Олександра Поля, 48В, вул.Харківська,9, вул. Холодильна, 2, вул. Бородинська, 38, вул. Гулі Корольової, 2, вул. Велика Діївська, 40, вул. Космонавтів, 2, вул. Аеродром, 5, вул. Аеродром, 12А, вул. Аеродром, 14А, вул. Аеродром, 17А у м. Дніпро;

- зобов`язати Дніпровську міську раду вчинити дії щодо реєстрації права комунальної власності на об`єкти нерухомого майна за адресами: вул. Троїцька, 20Д, пр-т Олександра Поля, 48В, вул.Харківська,9, вул. Холодильна, 2, вул. Бородинська, 38, вул. Гулі Корольової, 2, вул. Велика Діївська, 40, вул. Космонавтів, 2, вул. Аеродром, 5, вул. Аеродром, 12А, вул. Аеродром, 14А, вул. Аеродром, 17А у м. Дніпро.

Позовна заява обґрунтована протиправністю бездіяльності відповідача щодо не реєстрації об`єктів нерухомого майна.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/13160/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху, позивачу запропоновано протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали надати до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску з наданням суду на їх підтвердження відповідних доказів.

22 червня 2023 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заяву позивача щодо ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року, відповідно до якої просить долучити до матеріалів справи надані пояснення та відкрити провадження у справі. Вказує, що в зв`язку з триваючим характером правопорушення відповідача строк звернення до суду не застосовується, посилається на судову практику.

Дослідивши матеріали позовної заяви та поданої заяви на виконання вимог ухвали від 19 червня 2023 року, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивачу виходячи з наступного.

В ухвалі від 19 червня 2023 року суд вказував, що відповідно до ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Отже, законодавством однозначно та безальтернативно визначено тривалість та правила обчислення строку для звернення позивача з цим позовом протягом 3 місяців, які обчислюються з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. В законодавстві відсутні будь-які положення щодо зупинення строку звернення до суду для спорів про бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Відповідно, доводи позивача є необґрунтованими, оскільки не ґрунтуються на жодній нормі права.

Суд також звертає увагу на те, що позивачем не заперечено власну обізнаність про наявність підстав для звернення з цим позовом ще в 2020-2021 роках, доводи висловлено лише щодо фактично нескінченного строку звернення до суду позивача в разі тривалості бездіяльності відповідача. Однак норми права, на якій ґрунтується запропонований позивачем спосіб правозастосування, позивачем не наведено. Суд в свою чергу повторює, що правозастосування передбачає передусім наявність норми права, яка застосовується, але в спірному питанні відсутня.

Водночас, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу необґрунтованість його доводів.

Передусім суд зазначає, що встановлюючи обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, частина п`ята статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України презюмує застосування норм права у подібних правовідносинах.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 26.04.2023 року у справі №480/3318/21.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок міститься у Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №910/719/19.

Жоден з прикладів судової практики, наведеної позивачем, не відповідає обставинам цієї справи ані за предметним, ані за суб`єктним критеріями, тобто відповідні висновки сформовані щодо суттєво інших правовідносин. Більш того, жоден з прикладів судової практики позивача не стосується ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, суд в ухвалі про залишення позовної заяви без руху навів позивачу релевантний приклад судової практики - у постанові від 21.09.2022 у справі № 420/11012/21 Верховний Суд вказав, що тримісячний строк звернення до суду має обраховуватися з моменту виявлення прокурором відповідних порушень інтересів держави. Вказаний приклад є актуальним як за змістовним та суб`єктним критеріями, так і виходячи з його більшої темпоральної актуальності ніж усі приклади судової практики позивача. Суд наголошує на тому, що саме цей правовий висновок вичерпно, обґрунтовано та релевантно застосовується до правовідносин в цій справі, що усуває необхідність в застосуванні будь-яких інших правових висновків.

Тим не менш, суд детально роз`яснює позивачу нерелевантність використаної позивачем судової практики окремо щодо кожного прикладу.

Постанова Верховного Суду від 11.12.2018 року у 242/924/17 стосується справи про притягнення особи до відповідальності за вчинення нею адміністративного правопорушення згідно Кодексу України про адміністративні правопорушення. Суд наголошує на тому, що цей спір не стосується вчинення відповідачем адміністративного правопорушення. Таким чином, Верховний Суд в цій справі давав визначення «триваючого правопорушення» не для цілей Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанови Верховного Суду від 17.11.2021 року у справі №554/10413/15-а, від 23.10.2019 року у справі №127/2-2177/2005 містить відсилання на постанову Верховного Суду від 11.12.2018 року у 242/924/17, що вказує на нерелевантне правозастосування та хибність похідного висновку, зробленого на основі невірного засновку. Більш того, Кодекс адміністративного судочинства України встановлює правила правової поведінки, які апріорі не можуть бути застосовані всупереч їх змісту. Суд повторює, що до спірного питання виходячи з принципу законності, закріпленого в ст. 19 Конституції України, передусім застосовуються норми права. ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України однозначно та зрозуміло встановлює правило щодо обчислення строку звернення до суду в цій справі. Суд звертає увагу на те, що визнання бездіяльності протиправною є одним з основних способів захисту згідно Кодексу адміністративного судочинства України з часів набрання ним чинності, в зв`язку з чим законодавець, в разі наявності волі на запровадження концепції зупинення строку звернення до суду для триваючих правопорушень реалізував би її шляхом ухвалення відповідної норми права.

Постанова Великої Палати Верховної Суду від 28.09.2022 року у справі №140/1770/19 навпаки містить правові висновки, що суперечать правовій позиції позивача з досліджуваного питання:

« 95.Велика Палата Верховного Суду зауважує, що частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

104. Отже, платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів».

Тобто, до справи щодо бездіяльності держави чітко застосовано строк звернення до суду, а не правило про безстроковість, про застосування якого просив позивач.

Постанова Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі №464/2638/17 є результатом тлумачення норм, які є нечинними з 15.12.2017 року, містить визначення триваючого правопорушення без правила щодо правозастосування, на якому наполягає позивач.

Постанова Верховного Суду від 25.11.2021 року у справі №826/6064/17 суть позиції Верховного Суду заснована та безпосередньо стосується спору про оскарження в зв`язку з чинністю нормативно-правового акту, що вказує на суттєву нерелевантність: «Постанова № 758 набрала чинності 01.10.2015, а втратила чинність 01.04.2017, тобто перед зверненням позивача до суду. Відтак, станом на час звернення до суду з позовом булла відсутня відповідна постанова КМУ щодо регулювання спірних правовідносин, що підтверджує протиправну бездіяльність відповідача».

Постанови Верховного Суду від 11.12.2018 року №520/1353/17, від 24.11.2020 року у справі №815/460/18 містять правові висновки щодо застосування строків звернення у соціальних спорах, від яких змістовно здійснено відступ у постанові Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 року у справі № 240/12017/19. При цьому суд наголошує на тому, що в п. 106 постанови Великої Палати Верховної Суду від 28.09.2022 року у справі №140/1770/19 за змістом вказано, що відступ від правової позиції не вимагає переліку усіх постанов, в яких попередня правова позиція була використана, натомість достатнім є саме лише формулювання нового правила поведінки.

Отже, жоден з прикладів судової практики позивача не вказує на обґрунтованість його доводів, оскільки усі наведені приклади судової практики є нерелевантними та суперечливими, в т.ч. не відповідають більш пізній та релевантній судовій практиці, використаній судом. Водночас, позивач обґрунтовано посилався на постанову Великої Палати Верховної Суду від 28.09.2022 року у справі №140/1770/19, однак безпідставно вважав, що вона містить правило поведінки, на існуванні якого наполягав позивач. Суд повторює, що законодавством в ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено як строк звернення до суду в цій справі, так і правила його обчислення. Будь-яких підстав не використовувати однозначний та обов`язковий припис законодавства судом не встановлено. При цьому жодних положень про незастосування строку звернення до суду до спорів певної категорії або з певними фактичними обставинами (бездіяльністю відповідача) Кодекс адміністративного судочинства України не містить.

Окремо суд звертає увагу, що заяви про поновлення строку звернення до суду позивачем подано не було, як і доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, що свідчить про невиконання вимог ухвали суду від 19 червня 2023 року.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Враховуючи викладене, суддя дійшов висновку, що позовну заяву належить повернути з усіма доданими до неї матеріалами, оскільки позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись ст. ст. 160, 161, 169, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву Дніпропетровської обласної прокуратури до Дніпровської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати позивачеві, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити, що згідно з ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко