Справа № 240/9196/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
26 червня 2023 року м. Житомир справа № 240/9196/23
категорія 111020300
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку загального позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Український харчовий альянс ЕКО» до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень,
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувані податкові повідомлення рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки висновки контролюючого органу, викладені в Акті перевірки, є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, спростовуються первинними документами та даними бухгалтерського обліку товариства, а також суперечать нормам матеріального права.
Зазначає, що твердження податкового органу про використання товарно-матеріальних цінностей не у господарській діяльності з огляду на невідображення вартості таких по рахунку 27 «Продукція сільськогосподарського виробництва» не ґрунтується на положеннях податкового та бухгалтерського законодавства. Також наголошує, що відсутні докази використання названих цінностей не у господарській діяльності. Додатково зауважує, що суму фактичних витрат, визначену відповідачем, утворюють, серед іншого, операції, які не підлягають оподаткуванню податком на додану вартість (виплата заробітної плати, оплата послуг страхування, рентної плати, податків та зборів на заробітну плату), витрати на оплату товарів, робіт та послуг, які реалізовані не платниками такого податку або оподатковуються за нижчою ставкою (посівний матеріал).
Ухвалою суду від 14 квітня 2023 року позов прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
У попередньому судовому засіданні відповідач подав відзив на позов, у якому просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що внаслідок проведеної перевірки встановлено, що на порушення положень Податкового кодексу України позивачем занижено податкові зобов`язання за вересень, жовтень та грудень 2021 року внаслідок не нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість в результаті використання товарно-матеріальних цінностей не у господарській діяльності платника податку на загальну суму 3029308 грн. Відповідно до наданих до перевірки документів, витрати по вирощуванню сільськогосподарських культур позивач обліковує на бухгалтерському рахунку 231 «Виробництво» в розрізі культур та провів їх списання на рахунок 940. Таким чином встановлено фактичне списання вартості товарно-матеріальних цінностей, робіт/послу на інші витрати без відображення їх у собівартості сільськогосподарської продукції під час збору урожаю та обліку на бухгалтерському рахунку 27 «Продукція сільськогосподарського виробництва», а отже, на переконання контролюючого органу, такі товари, роботи/послуги використані не у господарській діяльності, що свідчить про неповне відображення урожайності сільськогосподарських культур в бухгалтерському та податковому обліках ТОВ «УХА ЕКО». На порушення вимог підпункту «г» пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу позивач занизив податкові зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 3029308 грн, що мало наслідком завищення від`ємного значення, що включається до складу податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду, на суму у розмірі 1752460 грн та виключає право на отримання бюджетного відшкодування у розмірі 1716524 грн.
З метою надання сторонами витребуваних судом документів у попередньому судовому засіданні було оголошено перерву.
У зв`язку з неналежним виконанням представником відповідача вимог протокольної ухвали суд 09 травня 2023 року знову оголосив перерву у попередньому судовому розгляді.
Також за результатами розгляду клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду судом постановлена ухвала про відмову в його задоволенні.
10 травня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наполягає на задоволенні позову. Зазначає про помилкове трактування відповідачем Міжнародних стандартів бухгалтерського обліку 2 та 41. Наголошує, що відповідач не надав доказів на підтвердження використання позивачем товарно-матеріальних цінностей, робіт і послуг не у його господарській діяльності.
Ухвалою суду від 11 травня 2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.
12 червня 2023 року до суду надійшли додаткові пояснення відповідача, у яких останній указує, що перевіркою встановлено фактичне списання вартості ТМЦ, робіт/послуг на інші витрати без відображення їх у собівартості сільськогосподарської продукції під час збору урожаю та обліку на бухгалтерському рахунку 27 «Продукція сільськогосподарського виробництва», а отже такі товари роботи/послуги використані не у господарській діяльності, що свідчить про неповне відображення урожайності сільськогосподарських культур в бухгалтерському та податковому обліках ТОВ «Український харчовий альянс «ЕКО». Також відповідач надав копії протоколів про адміністративне правопорушення, складені за наслідками перевірки відносно директора та головного бухгалтера позивача.
13 червня 2023 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача, у яких зазначено про помилковість тверджень відповідача, наведених у додаткових поясненнях. Також зауважено, що провадження у справах про адміністративне правопорушення, відкриті на підставі наданих відповідачем копій протоколів, закриті, оскільки допущені директором та головним бухгалтером позивача порушення, зазначені у протоколах, судом не встановлені.
Суд установив, що у період з 26 вересня по 14 жовтня 2022 року працівниками ГУ ДПС у Житомирській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «УХА ЕКО» з питань дотримання податкового законодавства при декларуванні за лютий 2022 року від`ємного значення з податку на додану вартість, яке визначене з урахуванням від`ємного значення з податку на додану вартість, задекларованого у попередніх звітних періодах, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету.
За результатами проведеної перевірки 21 жовтня 2022 року складено акт № 8185/06-30-07-10/41310445 (далі Акт перевірки).
Не погодившись з висновками податкового органу ТОВ «УХА ЕКО» подало заперечення, за результатами розгляду яких листом від 23 листопада 2022 року ГУ ДПС у Житомирській області повідомило про залишення їх без змін.
На підставі Акта перевірки 23 листопада 2022 року відповідачем прийнято податкові повідомлення рішення:
Уважаючи такі рішення протиправними, ТОВ «УКА ЕКО» звернулося з цим позовом до суду.
У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову з підстав, викладених у заявах по суті спору.
Представники відповідача проти задоволення позову заперечували.
На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на надходження клопотання представників сторін 13 червня 2023 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до журналу судового засідання.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Податковий кодекс України (далі ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (стаття 1 ПК України).
Як закріплено у підпункті 9.1.3 пункту 9.1 статті 9 ПК України, податок на додану вартість належить до загальнодержавних податків.
Податок на додану вартість непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V ПК України (підпункт 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Податкове зобов`язання сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (підпункт 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з розділом V ПК України.
Відповідно до підпункту 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 ПК України бюджетне відшкодування відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.
Підпунктом «а» пункту 185.1 статті 185 ПК України закріплено, що об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Положеннями статті 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», незалежно від дати накладення електронного підпису.
Приписи пунктів 198.1, 198.3 статті 198 ПК України визначають, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до підпунктів «а» і «б» пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).
Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Абзацом 5 пункту 198.3 статті 198 ПК України закріплено, що нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Водночас, підпункт «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України визначає, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
Отже, якщо платник податку на додану вартість починає використовувати товари/послуги/необоротні активи, які були попередньо придбані з податком на додану вартість із формуванням податкового кредиту на ці суми, в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, то він повинен нарахувати податкові зобов`язання з податку на додану вартість виходячи із бази оподаткування визначеної в порядку передбаченому пунктом 189.1 статті 189 Податкового кодексу України (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 січня 2023 року у справі №560/7669/21, правове регулювання, запроваджене підпунктом «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України, полягає у тому, що шляхом нарахування податкових зобов`язань вилучається (списується) попередньо сформований податковий кредит. При цьому, слід зауважити, що не обов`язково період, у якому були віднесені суми ПДВ до складу податкового кредиту, та період, у якому за визначених ПК України умов має здійснюватися нарахування грошових зобов`язань відповідно до підпункту «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України, мають співпадати. Відповідно, при перевірці правильності формування податкового кредиту предметом доказування є обставини, які мали місце на момент віднесення сум ПДВ до складу податкового кредиту, а під час вирішення питання виникнення у платника обов`язку, встановленого підпунктом «г» пункту 198.5 статті 198 ПК України, обставини, які мали місце у періоді виявлення факту припинення використання товару/необоротного активу у власній господарській діяльності платника податків.
Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків закріплений у статті 200 ПК України.
Згідно з пунктом 200.1 цієї правової норми сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Пунктом 200.4 закріплено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Оцінюючи висновки податкового органу про заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість, суд уважає за необхідне зазначити наступне.
Як убачається зі змісту Акта перевірки під час її проведення установлено, що згідно з даними, відображеними у бухгалтерських реєстрах «Обороти рахунку 231», здійснено бухгалтерське проведення Дт 940 Кт 231. Таким чином, на переконання контролюючого органу, встановлено фактичне списання вартості ТМЦ, робіт/послу та інших витрат без відображення у собівартості сільськогосподарської продукції під час збору урожаю та обліку на рахунку 27 «Продукція сільськогосподарського виробництва», а отже такі товари, робот/послуги використані не у господарській діяльності, що свідчить про неповне відображення урожайності сільськогосподарських культур в бухгалтерському та податковому обліках.
У додаткових поясненнях, наданих суду під час розгляду справи, представник відповідача зауважив, що методика застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку передбачає відображення за дебетом рахунку 23 «Виробництво» усіх витрат, пов`язаних з вирощуванням сільськогосподарських культур за їх видами, а за кредитом вартість фактичної виробничої собівартості завершеної виробництвом готової сільськогосподарської продукції за видами (дебет рахунку 27).
Надаючи оцінку таким доводам відповідача, суд зауважує на таке.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 16 липня 1999 року №996-ХІV з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту Закон України №996-ХІV).
Згідно приписів статті 6 цього Закону регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку та аудиту, затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку в державному секторі, інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності.
На реалізацію наведеної бланкетної норми права, на виконання Програми реформування бухгалтерського обліку із застосуванням міжнародних стандартів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 1998 року № 1706, Міністерством фінансів України 30 листопада 1999 року прийнято наказ №291, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 21 грудня 1999 року за №892/4185, яким затверджено План рахунків бухгалтерського обліку, активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій (далі План рахунків) та Інструкцію про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку, активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій (далі Інструкція).
Згідно абзацу 1 розділу І Інструкції, вона встановлює призначення і порядок ведення рахунків бухгалтерського обліку для узагальнення методом подвійного запису інформації про наявність і рух активів, капіталу, зобов`язань та факти фінансово-господарської діяльності підприємств, організацій та інших юридичних осіб (крім бюджетних установ та підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності) незалежно від форм власності, організаційно-правових форм і видів діяльності, а також виділених на окремий баланс філій, відділень та інших відособлених підрозділів юридичних осіб (далі підприємства).
Згідно положень Інструкції рахунок 23 «Виробництво» призначений для узагальнення інформації про витрати на виробництво продукції (робіт, послуг).
За дебетом рахунку 23 «Виробництво» відображаються прямі матеріальні, трудові та інші прямі витрати, а також розподілені загальновиробничі витрати і втрати від браку продукції (робіт, послуг) з технологічних причин, за кредитом вартість фактичної виробничої собівартості завершеної виробництвом готової продукції (у дебет рахунків 26, 27), вартість виконаних робіт і послуг (у дебет рахунку 90), собівартість виготовлених у допоміжних (підсобних) виробництвах виробів, робіт, послуг (інструменту, енергії, ремонтно-транспортних послуг тощо).
Також в Інструкції зазначено, що рахунок 23 кореспондується за кредитом з дебетом рахунків, зокрема, 27 «Продукція сільськогосподарського виробництва», 94 «Інші виробничі витрат».
Згідно положень Інструкції рахунок 27 «Продукція сільськогосподарського виробництва» призначено для обліку й узагальнення інформації про наявність та рух сільськогосподарської продукції.
Сільськогосподарська продукція оприбутковується за справедливою вартістю, зменшеною на очікувані витрати на продаж.
За дебетом рахунку 27 «Продукція сільськогосподарського виробництва» відображається надходження сільськогосподарської продукції, за кредитом вибуття сільськогосподарської продукції внаслідок продажу, безоплатної передачі тощо.
Окрім цього, Інструкцією передбачено, що на рахунку 94 «Інші витрати операційної діяльності» ведеться облік витрат операційної діяльності підприємства, крім витрат, які відображаються на рахунках 90 «Собівартість реалізації», 91 «Загальновиробничі витрати», 92 «Адміністративні витрати», 93 «Витрати на збут».
Рахунок 94 «Інші витрати операційної діяльності» має такі субрахунки, зокрема, 940 «Витрати від первісного визнання та від зміни вартості активів, які обліковуються за справедливою вартістю».
Додатково в Інструкції закріплено, що на субрахунку 940 «Витрати від первісного визнання та від зміни вартості активів, які обліковуються за справедливою вартістю» узагальнюється інформація про витрати від первісного визнання та від зміни вартості активів, які обліковуються за справедливою вартістю, зокрема витрати від первісного визнання сільськогосподарської продукції і біологічних активів та від зміни справедливої вартості біологічних активів, які визначені відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 30 «Біологічні активи».
Відповідно до положень статті 6 Закону України №996-ХІV наказом Міністерства фінансів України від 29 грудня 2006 року №1315 затверджено Методичні рекомендації з бухгалтерського обліку біологічних активів (далі Методичні рекомендації), які можуть застосовуватися підприємствами, організаціями та іншими юридичними особами (далі підприємства) усіх форм власності (крім банків, бюджетних установ та підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності), які здійснюють сільськогосподарську діяльність.
Згідно пункту 2.5 розділу 1 цих Методичних рекомендацій сільськогосподарська продукція при її відокремленні від біологічного активу (у рослинництві зерно, плоди, ягоди, овочі, зелена маса, отримані під час збирання врожаю (заготівлі); у тваринництві вовна, молоко, яйця, мед, отримані під час настригу, надою, збору тощо) або при припиненні процесів життєдіяльності біологічних активів (деревина, отримана при вирубці насаджень тощо) перестає бути елементом біологічних активів і визнається як окремий актив.
Відповідно до пункту 6.1 розділу 6 Методичних рекомендацій сільськогосподарська продукція та додаткові біологічні активи при їх первісному визнанні оцінюються за справедливою вартістю, зменшеною на очікувані витрати на місці продажу або за виробничою собівартістю відповідно до Положення (стандарту) 16.
Згідно пунктів 6.2 та 6.3 цього розділу за наявності кількох активних ринків біологічних активів і сільськогосподарської продукції їх оцінка ґрунтується на даних того ринку, на якому підприємство передбачає продавати додаткові біологічні активи і сільськогосподарську продукцію.
Оцінка сільськогосподарської продукції за договірними цінами допускається лише за обтяжливими контрактами. Обтяжливим вважається контракт, витрати (яких не можна уникнути) на виконання якого перевищують очікувані економічні вигоди від цього контракту.
Згідно наказу про організацію бухгалтерського обліку на підприємстві від 02 січня 2019 року №2/1, копія якого міститься у матеріалах справи, позивач здійснює бухгалтерський обліку відповідно до міжнародних стандартів фінансової звітності (бухгалтерського обліку) (далі МСБО).
Обліковий підхід, а також розкриття інформації, пов`язаної з сільськогосподарською діяльністю визначає МСБО 41.
Згідно пункту 1 цього стандарту його слід застосовувати для обліку таких статей (якщо вони пов`язані з сільськогосподарською діяльністю):
а) біологічних активів;
б) сільськогосподарської продукції на час збирання врожаю; та
в) державних грантів, що підпадають під дію параграфів 34 та 35.
Відповідно до пункту 13 МСБО 41 сільськогосподарську продукцію, зібрану як урожай з біологічних активів суб`єкта господарювання, слід оцінювати за її справедливою вартістю мінус витрати на продаж на час збирання врожаю. Отримана в результаті такого вимірювання оцінка вважається собівартістю на дату, коли починає застосовуватися МСБО 2 «Запаси» або інший належний Стандарт.
Порядок визначення справедливої вартості сільськогосподарської продукції врегульований у пунктах 16 20 МСБО 41.
Згідно пункту 17, якщо для біологічного активу або сільськогосподарської продукції у її теперішньому стані та місцезнаходженні існує активний ринок, то ціни котирування на такому ринку є прийнятною основою для визначення справедливої вартості такого активу. Якщо суб`єкт господарювання має доступ до різних активних ринків, то він використовує ціну найбільш доречного ринку.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що розмір справедливої вартості сільськогосподарської продукції, визначеної на момент збору врожаю і відображений на рахунку 27, не залежить від розміру витрат, які обліковуються на рахунку 23.
Згідно пункту 7.1 розділу 7 Методичних рекомендацій унаслідок сільськогосподарської діяльності підприємство отримує доходи (витрати) від первісного визнання біологічних активів і сільськогосподарської продукції, одержаних протягом звітного (календарного) року.
Такі доходи (витрати) визначаються як різниця між вартістю біологічних активів і сільськогосподарської продукції, оцінених за справедливою вартістю, зменшеною на очікувані витрати на місці продажу, та витратами, пов`язаними з біологічними перетвореннями, що були понесені для отримання біологічних активів та сільськогосподарської продукції.
Саме у відповідності до наведених положень Інструкції, Методичних рекомендацій та МСБО 41 позивачем за результатами визначення справедливої вартості сільськогосподарської продукції проведено запис у бухгалтерському обліку Дт 27 КТ 23, а решта витрат, що обліковувались на дату постановки на обліку готової сільськогосподарської продукції на ДТ 23, віднесено на ДТ 940 із записом цієї суми по КТ 23 рахунку.
Таким чином, відображення суми витрат, які перевищують визначену справедливу вартість сільськогосподарської продукції на момент збору врожаю, на рахунку 940 «Інші витрати операційної діяльності», на переконання суду, не підтверджують факт їх здійснення не у господарській діяльності.
Будь-яких інших доказів, на підтвердження використання не у господарській діяльності позивача ТМЦ, робіт/послуг, вартість яких відображена на рахунку 940 «Інші витрати операційної діяльності», відповідач суду не надав.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у позивача не виникло обов`язку по нарахуванню грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму вартості ТМЦ, робіт/послуг, інших витрат, відображену на рахунку 940 «Інші витрати операційної діяльності», у розмірі 15146549,06 грн.
Наведене, на переконання суду, свідчить про помилковість висновків податкового органу про заниження позивачем грошових зобов`язань з податку на додану вартість, і, як наслідок, завищення сум бюджетного відшкодування та від`ємного значення.
Також відповідач ані у відзиві на позов, ані у додаткових поясненнях, ані в судовому засіданні не зазначив, яким чином відображення витрат на рахунку 940 підтверджує неповне відображення урожайності сільськогосподарських культур в бухгалтерському та податковому обліках.
Відтак, позовні вимоги ТОВ «УХА ЕКО» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, суд враховує таке.
Пунктом 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною 3 цієї правової норми для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частинами 1, 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України)
Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі Закон України №5076-VI).
Пунктами 6 та 9 частини 1 статті 1 цього Закону закріплено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Відповідно до статті 19 Закону України №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Статтею 30 Закону України №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд ураховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, має бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову; критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.
У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Згідно частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до пункту 1.1 Договору №ЮО-41310445-Р про надання правничої допомоги від 27 березня 2023 року клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання надати правничу допомогу Клієнту усіма законними методами та способами для захисту та відновлення порушених, оспорюваних та/або невизнаних прав і законних інтересів Клієнта, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу та компенсувати фактичні витрати Адвоката.
Згідно пункту 2.1 цього Договору обсяг правничої допомоги (перелік робіт і послуг), що надається Адвокатом, визначається в укладених між Сторонами додатках до цього Договору.
У пункті 5.1 Договору закріплено, що розмір гонорару Адвоката, а також умови і порядок його сплати визначається у додатках до цього Договору.
На виконання наведених умов Договору суду надані копії Додатків №1 від 05 квітня 2023 року, №2 від 08 травня 2023 року, №3 від 12 червня 2023 року, згідно положень яких визначено вартість однієї години роботи адвоката та передбачено, що оплата здійснюється протягом 2 (двох) робочих днів з дня набрання законної сили рішенням у справі та перерахунку Клієнту стягнутих судом у справі витрат на правничу допомогу.
Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката, а саме сторонами договору 13 червня 2023 року підписано акт приймання передачі послуг за Договору №ЮО-41310445-Р від 27 березня 2023 року. Строк оплати наданих адвокатом послуг на момент ухвалення рішення судом ще не настав, а тому докази оплати надані бути не можуть.
Суд також ураховує положення частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідачами, заперечуючи проти стягнення витрат на правничу допомогу у відзиві на позов, наводить загальні посилання на приписи Кодексу адміністративного судочинства України та постанови Верховного Суду і рішення Європейського суду з прав людини, які містять загальні позиції щодо порядку визначення розміру витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню. Зазначає, що позивачем не доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу в зазначеному розмірі.
Аналізуючи доводи відповідача, суд приходить до висновку, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження понесення ним витрат на правничу допомогу, натомість відповідач не надав доказів на їх спростування та не навів доводів щодо їх неспівмірності.
У силу приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному обсязі.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 194, 242-246, 250, 255, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Український харчовий альянс ЕКО» задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис