Справа № 380/2844/22
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2023-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

26 червня 2023 року

м. Київ

справа № 380/2844/22

адміністративне провадження № К/990/20524/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р. (далі - Суд), перевіривши касаційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року у справі №380/2844/22 за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Київської обласної прокуратури (далі - відповідач), у якому просив:

? стягнути з Київської обласної прокуратури середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року у справі №380/6761/20 про поновлення на роботі за період з 11 листопада 2020 року по 09 січня 2022 року у розмірі 444299,93 грн, без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року, позов задоволено частково:

? стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року у справі №380/6761/20 за період з 11 листопада 2020 року по 12 січня 2021 року включно у сумі 63032,17 грн;

? у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалами Верховного Суду від 14 березня 2023 року та 05 травня 2023 року касаційні скарги Київської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року у справі №380/2844/22 було повернуто скаржнику.

07 березня 2023 року до Суду надійшла вчергове касаційна скарга Київської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року у справі №380/2844/22.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, указує на відсутність висновку Верховного Суду з питань застосування статті 236 КЗпП України у взаємозв`язку зі статтями 21, 24, 29, 30, 94 цього Кодексу, а також статті 18 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ у подібних правовідносинах.

Суд зазначає, що вказаним доводам вже було надано правову оцінку Верховним Судом та роз`яснено, що посилання скаржника на відсутність висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах без належного обґрунтування, у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися (для пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України) не може вважатись обґрунтованою підставою для відкриття касаційного провадження.

Суд зауважує, що відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Водночас, як уже зазначалось в ухвалі Верховного Суду від 05 травня 2023 року у цій справі усталеною є позиція Верховного Суду щодо покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем (зокрема, постанови Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 807/2434/15, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19, 05 травня 2022 року у справі № 280/4402/21).

Крім того, у зазначеній ухвалі Суд дійшов висновку про відсутність підстав для формування висновку щодо застосування статті 236 КЗпП України у взаємозв`язку зі статтями 21, 24, 29, 30, 94 цього Кодексу та визнав необґрунтованим посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу для відкриття касаційного провадження. Також Суд необгрунтованим посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо статті 18 Закону України «Про прокуратуру», оскільки відповідач не зазначає конкретні пункт та частину, щодо яких, на його думку, відсутній висновок.

Інших доводів щодо необхідності формування Верховним Судом висновку щодо застосування указаних норм заявником у цій касаційній скарзі не зазначено.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 травня 2021 року у справі №380/2355/20.

Суд зазначає, що в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Отже, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, а не різним застосуванням норми.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Водночас скаржником указаних вимог не дотримано, оскільки не систематизовано, який висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування конкретної норми права суперечить позиції Верховного Суду щодо застосування цієї норми, а також не обґрунтовано, що ця правова позиція Верховного Суду зберігає юридичну силу до спірних правовідносин, тобто має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеним наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Решта доводів касаційної скарги щодо наявності підстав касаційного оскарження наведено без взаємозв`язку із підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині четвертій статті 328 КАС України.

Таким чином, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, скаржником не викладено передбаченої статтею 328 КАС України підстав, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

З огляду на зазначене клопотання скаржника про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень та про поновлення строку звернення до суду с касаційною скаргою Судом не вирішуються.

Керуючись статтями 248, 328, 332, 334, 341, 353 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року у справі №380/2844/22 повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя: О.Р. Радишевська