Справа № 420/454/20
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/454/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДМС України в Одеській області ; вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому вона просила суд:

визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №6 від 11.01.2020р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2021р. (залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021р.) у задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.04.2022р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2021р. та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Одеського окружного адміністративного суду.

12.05.2022р. матеріали справи №420/454/20 надійшли до Одеського окружного адміністративного суду та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю по справі Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 17.05.2022 року прийнято до провадження адміністративну справу № 420/454/20 та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 23.12.2019 року звернулась до управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні, однак відповідач на підставі наказу №6 від 11.01.2020 року відмовив їй в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає вищезазначене рішення необґрунтованим та безпідставним, оскільки воно приймалося без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються позивача. Так ОСОБА_2 зазначає, що вона є громадянкою Демократичної республіки Конго, де ситуація характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав. Крім того, позивач зазначає, що вона не може повернутись до країни походження оскільки її батьки примушували вийти заміж за чоловіка, який старше за неї за віком. На думку позивача, зазначені обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для прийняття рішення про оформлення документів, а оскаржуване рішення №6 має формальний характер, оскільки заява позивачки не була очевидно необґрунтованою.

Заперечуючи проти позову представник відповідача у відзиві, зокрема, зазначив, що заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Так, міграційним органом було встановлено відсутність у позивача підстав вважатися в країні свого походження жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того відповідачем зазначається, що позивач не змогла назвати жодного конкретного факту стосовно соціально-політичної ситуації в ДР Конго, що свідчить про спробу використання загальної нестабільної ситуації з метою введення в оману органу міграційної служби задля прийняття вигідного для себе рішення. Також Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вказує, що сімейні конфлікти та питання власної долі не є підставами для звернення за захистом і не містять в собі відповідні ознаки біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Також, 30.05.2022 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначив, що за інформацією з Інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Система Аркан» встановлено, що ОСОБА_1 залишила територію України 27.02.2022 року через КПП «Шегині», отже, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 23.12.2019 на теперішній час втратив актуальність. Крім того, з урахуванням висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду слід зазначити, що інформація по країні походження ОСОБА_1 досліджувалась відповідачем під час повторної заяви позивача від 23.12.2019, що підтверджується інформаційними матеріалами (ІКП) до висновку. При цьому, інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Таким чином, наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №6 від 11.01.2020р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи, в межах повноважень відповідача та з дотримання процедури прийняття відповідного рішення, у тому числі з урахуванням повного та всебічного дослідження інформації по країні походження під час розгляду повторної заяви позивача від 23.12.2019.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Демократичної республіки Конго. За національністю житель ДР Конго, за етнічною належністю луба, за віросповіданням - християнка-п`ятидесятниця.

Рідна мова луба, вільно володіє мовами лінгала, суалі та франзуцькою, розуміє російську. За сімейним станом незаміжня. Має сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 100-108).

Позивач має середню освіту, яку здобула в країні громадської належності та незакінчену вищу освіту, яку здобувала в Донецькому національному університеті на філологічному факультеті.

03.11.2011 року ОСОБА_1 , на підставі національного паспорту та студентської візи, авіарейсом м. Кіншаса (Конго) м. Аддіс-Адеба (Ефіопія) вилетіла з Конго до Ефіопії, де пробула 6 годин. З Ефіопії літаком прибула до м.Стамбул (Туреччина) де пробула 2 годин та 04.11.2011 року прибула до України (м. Донецьк) (т. 1 а.с. 105)

02.06.2016 року ОСОБА_1 вперше звернулась до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування зазначеної заяви зазначила, що не може повернутися на Батьківщину, через конфлікт з її батьками, який виник через її небажання укласти шлюб із заможнім та старшим за неї чоловіком, до якого її примушують батьки (т. 2 а.с. 166-169).

13.01.2017 року Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту. У висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження, відповідач дійшов висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов визначених п.п.1, 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (т. 2 а.с. 81-92).

На підставі вищезазначеного висновку, рішенням Державної міграційної служби України №31-17 від 31.01.2017 року позивачу було відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 2 а.с. 79-80).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 року у справі № 815/2006/17 (т. 2 а.с. 59-61), залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017 року та постановою Верховного Суду від 13.11.2019 року (т. 2 а.с. 4-19), у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України було відмовлено в повному обсязі.

23.12.2019 року ОСОБА_1 вдруге звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 67-69).

11.01.2020 року, розглянувши вдруге заяву ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетувань та співбесід, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області було повторно складено висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця або додаткового захисту в Україні (т. 1 а.с. 131-140).

Вищезазначений висновок обґрунтованим тим, що позивач вже вдруге звертається до відповідача із заявою про набуття статусу біженця або додаткового захисту в Україні. При цьому у повідомленій позивачем інформації міститься низка суттєвих розбіжностей, які ОСОБА_1 використовувала задля посилення власної історії для набуття міжнародного захисту, що свідчить про зловживання позивачем процедурою набуття міжнародного захисту. Органом міграційної служби не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Крім того, у висновку зазначено, що виїзд позивача за межі країни громадянського походження пов`язаний з бажанням легалізації на території України.

Наказом головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 6 від 11.01.2020 року ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 145).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до п. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так, згідно анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слідує, що причиною виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_1 є те, що у 2011 році вона прибула в Україну на навчання у Донецькому Національному Університеті. Однак, у грудні 2013 року її було відраховано з університету через фінансову заборгованість. Наприкінці 2014 року позивач завагітніла від громадянина ОСОБА_4 , який її покинув. На початку 2015 року позивач прибула до м. Одеса та ІНФОРМАЦІЯ_3 народила сина.

Під час подання заяви про визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС в Одеській області у 2016 році ОСОБА_1 зазначила що її батьки домовились із невідомим для неї заможнім чоловіком про їх одруження. При цьому особисто позивач із зазначеним хлопцем знайома не була, не знає його установчих даних, місця проживання та чим він займався.

Водночас із протоколу співбесіди від 11.01.2020 вбачається що позивач знає, як звати чоловіка за якого її батьки мали намір видати заміж ( ОСОБА_5 ) і вона один раз зустрічалась із зазначеною особою. Крім того ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_5 має офіційну дружину, а позивач йому потрібна в статусі неофіційної дружини.

Також позивач під час співбесіди в 2016 році зазначила, що батьки знають про народження в неї дитини та їх реакція була негативною. Натомість при співбесіді у 2020 році ОСОБА_1 зазначила, що батьки не знають про народження онука.

При цьому, під час анкетування ОСОБА_1 вказала, що її ніхто не розшукував на території Конго ані офіційно, ані неофіційно та вона не зазначала жодного фізичного насилля, погроз життю або переслідувань. Вона не була жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, під час прийняття оскаржуваного наказу № 6 від 11.01.2020р. відповідачем досліджено актуальну інформацію у країні походження позивача. Тобто, при прийнятті наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем досліджено рівень небезпеки, який існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем.

Разом з тим, зазначена в позовній заяві інформація по країні походження з відповідним посиланнями на ресурси в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивачка, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що вона може стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Пункт 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

В постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18 Верховний Суд зазначив, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Така позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.03.2019 року по справі № 815/1190/17, від 15.10.2019 року по справі № 420/5266/18.

В постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18 Верховний Суд звернув увагу, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Під час анкетування 23.12.2019 року ОСОБА_1 вказала, що не може повернутися на Батьківщину, оскільки там військові дії, а саме в регіоні Бені (схід Конго), які розпочалися в 2014 року.

Однак, під час проведення співбесіди 11.01.2020 року ОСОБА_1 зазначила, що військові дії в м. Бені розпочалися у 2005 році, що не узгоджується із викладеним вище.

Разом з тим, до виїзду з ДР Конго позивачка проживала в провінції Кіншаса, а тому посилання на те, що вона не бажає повертатися на Батьківщину через військові дії в регіоні Бені (схід Конго) є непереконливими.

При цьому, ані під час співбесіди, ані під час анкетування позивачка, ОСОБА_1 , не зазначила будь-яких точних даних щодо подій про які вона повідомила, зазначені обставини не вказують про загрозу її життю та свободі.

Таким чином, ані під час анкетування, ані під час проведення співбесід позивачкою не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення, повідомленні ОСОБА_1 обставини носять загальний характер, які з її слів відомі їй з мережі інтернет, а тому неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Демократичної республіки Конго з позиції надання міжнародного захисту в Україні.

Заявлена позивачкою інформація стосовно конфлікту в країні походження носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині її особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка їй загрожує в Демократичній республіці Конго особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя, оскільки позивачка звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Нею не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, вона не зазнавала переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної політичної або соціальної групи.

Також, як вбачається з особової справи ОСОБА_1 вибула з ДР Конго на підставі паспортного документа та візи. Під час проведення співбесіди позивачка повідомила, що під час оформлення документів та виїзду в неї не виникало жодних проблем.

З аналізу особової справи вбачається, що переїзд ОСОБА_1 не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки позивачка безперешкодно отримала візу для виїзду за кордон.

Крім того, під час анкетування ОСОБА_1 зазначила, що звертається до ДМС так як має дитину на території України, їй потрібно легалізуватись щоб виховати дитину. Вона хоче отримати посвідку на проживання через дитину.

Також, під час проведення співбесіди 11.01.2020 року ОСОБА_1 на запитання «Ваше звернення до територіального підрозділу ДМС пов`язано із подальшою легалізацією в України» зазначила «так, легалізацію», а на питання «Навіщо вам легалізація в України» відповіла «не можу проживати в чужій країні із дитиною без документів, необхідно знаходитися легально».

Згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

При цьому, як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 прибула до України 04.11.2011 року, проте з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулась вперше 02.06.2016 року та 23.12.2019 року вдруге.

Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2018 року по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17) зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду в постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18.

Вищевикладене свідчить, що позивачка в порушення вимог ч. 5 ст. 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

При цьому, позивачка не надала ані відповідачу, ані до суду доказів того, що стосовно неї було застосовано фізичне насилля чи погрози, позивачка не зазначає конкретних випадків насильства щодо неї та її побоювання ґрунтуються лише на припущеннях останньої, позивачкою не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Заявлена позивачем інформація стосовно конфлікту в країні походження носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за релігійною ознакою. Твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в ДР Конго особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Нею не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, вона не зазнавала переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної політичної або соціальної групи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, вказані вимоги не були дотримані позивачем, оскільки не наведено переконливих доводів щодо відповідності та дійсності повідомлених фактів, що могли б бути доказами наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доводів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, заявник не зазначив. Інформація про причини неможливості повернення до країни громадянської належності є непослідовною, позивачка не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо ннї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Інших обґрунтованих аргументів, які б свідчили про факт переслідування на території ДР Конго з будь-яких мотивів позивачкою не наведено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останньої стати в ДР Конго жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, матеріали міграційної справи ОСОБА_1 та повідомлені нею обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивачка під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Верховний Суд вказав при новому розгляді справи на необхідність належної оцінки інформації по країні походження.

З цього приводу суд констатує, що така інформація стосується лише періоду 2017-2019 роки та не свідчить, що наразі існує загроза щодо повернення позивачки до регіону ДР Конго, де вона мешкала.

Також суд зважає на те, що об`єктивних побоювань для повернення в країну походження ані в ході розгляду у відповідача, ані в суді не було встановлено, жодних додаткових пояснень та аргументів позивачкою не викладено.

У сукупності матеріали особової справи та наявні докази не надають підстав для висновку, що їй було протиправно відмовлено в оформленні документів для вирішення спірного питання.

З урахуванням вищезазначеного, наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 6 від 11.01.2020р., є правомірним, прийнятим в межах дискреційних повноважень та з урахуванням усіх фактичних обставин справи, відповідач довів відсутність передбачених законом підстав для оформлення документів для вирішення питання про визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Та обставина, що позивачка 27.02.2022 року виїхала з території України під час введення на всій території України воєнного стану з 24.02.2022 року, не свідчить про втрату позивачем адміністративної процесуальної дієздатності та відсутність предмету спору.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.14 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір, інші витрати для розподілу відсутні.

Керуючись ст.ст. 241-246, 251, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДМС України в Одеській області ; вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України до П`ятого апеляційного адміністративного суду .

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.