Справа № 420/5004/23
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2023-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5004/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

13.03.2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 16.02.2023 року №62;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період проходження ним військової служби з 07.05.1980 року по 28.04.1982 року та прийняти рішення про переведення (призначення) ОСОБА_1 на пенсію державного службовця згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII, врахувавши довідки Головного управління статистики в Одеській області від 10.02.2023 року № 09.1-27/9-23 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) та № 09.1-27/10-23 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) станом на лютий 2023 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Одеській області здійснити перерахунок з 10.02.2023 року та виплату ОСОБА_1 пенсії державного службовця на умовах та порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ на підставі довідки Головного управління статистики в Одеській області від 10.02.2023 року № 09.1-27/9- 23 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) та довідки Головного управління статистики в Одеській області від 10.02.2023 року № 09.1-27/10-23 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) станом на лютий 2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що не погоджується з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, вважає його протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Як стверджує позивач, звертаючись до органу Пенсійного фонду, позивач керувався положеннями саме пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII, та вважав, що він має право на пенсію державного службовця з огляду на дотримання ним умов, визначених цим пунктом, які надають право на пенсію державного службовця.

На думку позивача, Головним управлінням ПФУ у Київській області протиправно, у порушення вимог законодавства, не було враховано до стажу державної служби позивача період перебування його на військовій службі з 07.05.1980 року по 28.04.1982 року. У трудовій книжці позивача містяться відомості про проходження ним служби у Радянській армії у період з 07.05.1980 року по 28.04.1982 року. Вказані відомості також підтверджуються військовим квитком серії НОМЕР_1 , в якому зазначено про призов позивача на військову службу 07.05.1980 року призивною комісією при Малиновському районному військовому комісаріаті Одеської області та про звільнення його з військової служби 28.04.1982 року. Таким чином позивач вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, у порушення положень Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283, протиправно не врахувало до стажу державної служби період проходження ним військової служби з 07.05.1980 року по 28.04.1982 року, що складає за даними відповідача про трудову діяльність ОСОБА_1 1 рік 11 місяців 22 дні (зворот рішення про відмову від 16.02.2023 року

Як зазначено у позові, із врахуванням періоду проходження позивачем військової служби у період з 07.05.1980 року по 28.04.1982 року, загальний стаж державної служби позивача складає більше 10 років (а саме, 10 років 11 місяців 9 днів (8р. 11м. 18д. врахованих відповідачем та 1р. 11м. 22д. військової служби).

За наявності у позивача станом на 01.05.2016 року, тобто на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VIII, стажу державної служби більше 10 років, відповідач протиправно відмовив ОСОБА_1 у переведенні на пенсію згідно ст. 37 Закону України від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу».

Ухвалою суду від 20.03.2023 року прийнято до розгляду позову заяву та відкрито провадження по справі.

Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст.262 КАС України.

Вказаною ухвалою судом, зокрема, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області надати до суду у п`ятнадцятиденний строк від дати отримання даної ухвали належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача та усіх документів, які слугували підставою для прийняття рішення від 16.02.2023 року №62.

04.04.2023 року (вх.№10309/23) від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області разом із листом №1500-0305-7/36165 до суду надійшли матеріали пенсійної справи позивача.

Суд зазначає, що супровідний лист №1500-0305-7/36165 не підписаний посадовою особою управління, а матеріалами пенсійної справи позивача - не засвідчені належним чином.

06.04.2023 року (вх.№ЕП/11563/22) від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надійшов відзив на позов, в якому вказано, що відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

У відзиві зазначено, що враховуючи те, що загальний стаж позивача на посадах державної служби станом на 01.05.2016 становить 8 років 11 місяців 18 днів, тобто не відповідає вимогам, встановленим п. 10-12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889, у Головного управління були відсутні законні підстави для призначення позивачу пенсії за віком відповідно до Закону № 889. Таким чином, Головне управління правомірно відмовило позивачу у переведенні з пенсії по інвалідності за Законом № 1058 на пенсію по інвалідності за Законом № 3723.

Зважаючи на вищевикладене, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

16.05.2023 року (вх.№ЕП/17345/23) від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

21.04.2023 року (вх.№12761/23) від представника Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області до суду надійшов відзив на позов разом із засвідченими копіями матеріалів пенсійної справи позивача.

У відзиві вказано, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відзиві зазначено, що враховуючи те, що загальний стаж позивача на посадах державної служби станом на 01.05.2016 становить 8 років 11 місяців 18 днів, тобто не відповідає вимогам, встановленим п. 10-12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889, у Головного управління були відсутні законні підстави для призначення позивачу пенсії за віком відповідно до Закону № 889. Таким чином, Головне управління правомірно відмовило позивачу у переведенні з пенсії по інвалідності за Законом № 1058 на пенсію по інвалідності за Законом № 3723.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзивів на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено такі факти та обставини.

Позивач - ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 .

Судом встановлено, що позивачу призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

10.02.2023 року ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою №858 про перехід на інший вид пенсії, а саме: відповідно до Закону України «Про державну службу».

До заяви позивачем, зокрема, було додано, військовий квиток, довідки про заробітну плату №09/1-27/10-23 та №09.1-27/9-23, трудову книжку.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №62 від 16.02.2023 року ОСОБА_1 відмовлено в перерахунку пенсії.

У рішенні вказано, що згідно поданих до управління документів ОСОБА_1 , до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, враховано періоди з 02.01.2007 по 02.01.2008; з 09.04.2008 по 02.11.2015 та з 08.12.2015 по 31.12.2022р .(стаж державного службовця станом на 30.04.2016 року становить 8 років 11 місяців 18 днів). Період роботи з 10.01.2006 по 24.10.2006 року перебував на посаді в органах місцевого самоврядування 9 місяців 15 днів.

Як вказано у рішенні, оскільки на день набрання чинності Законом № 889 (1 травня 2016р.) ОСОБА_1 не має 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 № 3723 та актами Кабінету Міністрів України підстави для перерахунку пенсії за нормами ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» відсутні.

Вважаючи протиправним та таким, що підлягає скасуванню рішення Головного управління та Пенсійного фонду України у Київській області від 16.02.2023 року №62, позивач звернувся до суду з даною заявою.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 вказаного Закону особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Згідно з ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 19.12.1993 (Закон № 3723-ХІІ) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

При цьому, 01.05.2016 набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (Закон №889-VIII), згідно з ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень якого визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Згідно із ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Тобто, необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;

мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016, відповідно до ст. 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 № 3723-ХІ.

Так, відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII визначено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про державну службу» №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Крім того, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст. 37 Закону № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Тобто, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Законом № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України від 10.12.2015 № 899 «Про державну службу») зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII, та мають передбачені ч.1 ст.37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 822/524/18, у постанові Верховного Суду від 02.04.2020 у справі № 687/545/17.

Так, єдиною підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії державного службовця став висновок відповідача про те, що станом на 30.04.2016 стаж державного службовця заявника складав 8 років 11 місяців 18 днів.

При цьому позивач вважає, що пенсійним органом протиправно до спеціального стажу не зараховано періоду проходження військової служби ОСОБА_1 з 07.05.1980 року по 28.04.1982 року.

Відтак, для вирішення питання щодо наявності підстав для призначення ОСОБА_1 пенсії державного службовця слід встановити, чи станом на 01.05.2016 у позивача був наявний спеціальний стаж державної служби більше 10 років.

Частиною 3 ст. 46 Закону № 889-VIII визначено, що Порядок обчислення стажу державної служби затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII обчислюється відповідно до п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII.

Згідно з п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Тобто, обчислення стажу державної служби за періоди роботи до 01.05.2016 (до моменту вступу в дію Закону № 889-VII) здійснюється відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 (далі - Порядок № 283).

Відповідно до абз. 5 п. 3 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХП «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 ст.2 Закону № 2232-ХІІ визначено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Зазначені положення узгоджуються із роз`ясненням Національного агентства України з питань державної служби від 23.07.2020 № 105-р/з «Щодо зарахування до стажу державної служби періодів проходження військової служби» за змістом яких видами військової служби, яка зараховується до стажу державної служби є військова служби (навчання) у вищому навчальному закладі, який має у своєму складі кафедри військової підготовки як військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 676/4235/17, від 10.04.2019 у справі № 607/2474/17, від 03.07.2018 у справі № 569/350/17 від 27.12.2019 у справі № 500/2565/18, яку відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує у даній справі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно військового квитка серії НОМЕР_1 , у період з 07.05.1980 року по 28.04.1982 року ОСОБА_1 проходив строкову військову службу.

Також, в матеріалах справи наявна копія, трудової книжки від 16.02.1979 серії НОМЕР_3 відповідно до записів якої, позивач з 07.05.1980 року по 28.04.1982 проходив службу в армії.

Таким чином, суд дійшов висновку, що період проходження позивачем строкової військової служби в рядах Радянської Армії з 07.05.1980 року по 28.04.1982 підлягає зарахуванню до стажу державної служби.

З врахуванням встановленого періоду стаж державної служби позивача станом на 01.05.2016, а саме більше 10 років, рішення пенсійного органу 16.02.2023 року №62 про відмову у переведенні позивача з одного виду пенсії на інший, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо похідних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період проходження ним військової служби з 07.05.1980 року по 28.04.1982 року та прийняти рішення про переведення (призначення) ОСОБА_1 на пенсію державного службовця згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII, врахувавши довідки Головного управління статистики в Одеській області від 10.02.2023 року № 09.1-27/9-23 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) та № 09.1-27/10-23 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) станом на лютий 2023 року та про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області здійснити перерахунок з 10.02.2023 року та виплату ОСОБА_1 пенсії державного службовця на умовах та порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ на підставі довідки Головного управління статистики в Одеській області від 10.02.2023 року № 09.1-27/9- 23 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) та довідки Головного управління статистики в Одеській області від 10.02.2023 року № 09.1-27/10-23 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) станом на лютий 2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум, суд зазначає.

Згідно приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Зокрема, повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Відповідно до пункту частини 2 цієї норми, у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення).

Втручання суду в повноваження суб`єкта публічної влади можливе лише тоді, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Водночас, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі "Джорджевич проти Хорватії" (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі "Ван Остервійк проти Бельгії" (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що право має бути захищено у такий спосіб, що відповідає змісту права, зокрема в постанові від 01.10.2019 у справі №910/3907/18.

Поновлення прав позивача буде ефективним виключно у разі вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій.

За наявного правового регулювання та зважаючи на встановлені судом обставини, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку, що похідні вимога позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом:

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період проходження ним військової служби з 07.05.1980 року по 28.04.1982 року;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити з 10.02.2023 року ОСОБА_1 пенсію державного службовця згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII.

Щодо вимог позивача про врахування довідок від 10.02.2023 року № 09.1-27/9-23 та № 09.1-27/10-23, то суд зазначає, що під час розгляду даної адміністративної справи судом не встановлено, що відповідачем порушено права позивача таким неврахуванням.

Щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок з 10.02.2023 року та виплату ОСОБА_1 пенсії, то суд зазначає, що підставою звернення позивача до суду є прийняття рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області від 16.02.2023 року №62.

Заява позивача була розглянута за принципом екстериторіальності саме Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області.

Позивачем не зазначено, а судом не встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області здійснювався розгляд заяв позивача чи то про призначення, чи про перерахунок пенсії на підставі Закону України «Про державну службу».

Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні вказаних похідних вимог необхідно відмовити як передчасних.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем за подачу даного адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 2147,20грн.

При цьому сума судового збору, яка підлягала сплаті за звернення до суду з даним позовом, який містить одну вимогу немайнового характеру та похідні вимоги складає 1073,60 грн.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 16.02.2023 року №62.

Зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період проходження ним військової служби з 07.05.1980 року по 28.04.1982 року.

Зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити з 10.02.2023 року ОСОБА_1 пенсію державного службовця згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідачі:

Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул.Саєнка Андрія, буд.10, м.Київ, 08500, ).

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м.Одеса, 65107, ).

Суддя С.М. Корой