Справа № 200/1671/23
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2023-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2023 року Справа№200/1671/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасенка І.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ); Військової частини НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач 1) та Військової частини НОМЕР_4 (далі відповідач 2). Просив суд: 1) визнати протиправними дії посадових осіб військової частини НОМЕР_2 щодо відмови від розгляду рапорту ОСОБА_1 на звільнення з військової служби та не направлення документів на звільнення безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби; 2) зобов`язати посадових осіб військової частини НОМЕР_2 направити документи на звільнення з військової служби ОСОБА_1 безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби; 3) визнати протиправною бездіяльність посадових осіб військової частини НОМЕР_4 щодо не звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі поданого рапорту про звільнення за сімейними обставинами та доданими до нього підтверджуючими документами; 4) зобов`язати посадових осіб військової частини НОМЕР_4 звільнити з військової служби ОСОБА_1 підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовій обов`язок і військову службу».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ним було подано рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, проте 23.03.2023 року він отримав відповідь на рапорт за № 1856 від 20.03.2023 року, з якої виходило, що рапорт позивача не був передано для розгляду відповідній посадовій особі, яка має право звільняти з військової служби через те, що він був поданий не ОСОБА_1 особисто, а за допомогою поштового зв`язку. Крім того у відповіді зазначалось, що звільненню позивача перешкоджає зарахування його у розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 і для звільнення позивачу необхідно особисто подати рапорт та стати на свою посаду.

Отже, позивач вважає, що дії щодо не направлення військовою частиною НОМЕР_2 мого рапорту та документів на звільнення з військової служби до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби є протиправним, адже не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

24 квітня 2023 року відкрито провадження по справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник Військової частини НОМЕР_2 надав суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому просив відмовити позивачу в його вимогах, мотивуючи це наступним.

Згідно ст. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/200 військовослужбовців, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово обліковою спеціальністю.

Рапорт на звільнення з військової служби за сімейними обставинами подається особисто військовослужбовцем командиру частини разом з підтверджуючими документами для такого звільнення.

09 квітня 2022 року позивач згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_2 вибув у відрядження до військової частини НОМЕР_6 . З військової частини НОМЕР_6 до відповідача надіслано витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 10.11.2022 року, що позивач вибув з військової частини 11 листопада 2022 року. Отже, представник відповідача 1 вказує на те, що позивач не повернувся з відрядження в місце дислокації військової частини, чим порушив чинне законодавство.

Представник відповідача 1 наголосив на тому, що ОСОБА_1 був виведений у розпорядження ВЧ НОМЕР_4 19 лютого 2023 року відповідно до пп. 14 п. 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/200.

Виходячи з вищевказаного положення, позивач був звільнений з посади у ВЧ НОМЕР_2 та був зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 . Для звільнення ОСОБА_1 з військової служби для початку військовій частині НОМЕР_2 треба його повернути з розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 та призначити на посаду, але це зробити неможливо без його присутності, бо призначення на посаду здійснюється тільки після його повернення до військової частини. І тільки потім відповідач може подавати клопотання до командира ВЧ НОМЕР_4 з проханням включити до проекту наказу повивача.

Наразі позивач не повернувся до підрозділу та не надав рапорт зі всіма належними документами для звільнення з військової служби.

Крім того, представник відповідача 1 зазначив, що після повернення ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_2 згідно з абз. 11 розділу ІІ Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, буде проводитися службове розслідування за фактом повернення позивача з самовільного залишення військової частини.

Також представник Військової частини НОМЕР_2 зазначив, що компетенція посадових осіб військової частини НОМЕР_2 , як суб`єктів владних повноважень на прийняття самостійного рішення здійснюється тільки в межах дискреції, визначеної законодавством.

Отже, враховуючи вищевикладене, представник відповідача 1 вважає, що будь-якої вини чи протиправних дій з боку військової частини НОМЕР_2 стосовно ОСОБА_1 допущено не було.

Позивач надав суду відповідь на відзив ВЧ НОМЕР_2 , в якому зазначив, що відзив відповідача не спростовує доводів, викладених у позовній заяві, доказів правомірності дій відповідача до суду надано не було, а відповідач повторює вигадані та не передбачені чинним законодавством підстави для відмови в розгляді рапорту про звільнення.

Представник Військової частини НОМЕР_4 , був належним чином повідомлений про розгляду справи судом, про що свідчить поштове повідомлення, свої правом не скористався та не надав суду відзив на позовну заяву.

У відповідності до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У зв`язку з чим суд приходить висновку про необхідність вирішення спору за наявними матеріалами справи.

Ухвалою суду від 07 листопада 2022 року, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи № 200/4554/22 за правилами загального позовного провадження.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянин України, що підтверджується паспортом НОМЕР_7 , 04 березня 2022 року призваний до лав Збройних Сил України за мобілізацією на підставі Указу Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» до військової частини НОМЕР_2 .

09 березня 2023 року у відповідності до порядку звільнення з військової служби, встановленому Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, ОСОБА_1 подав рапорт на звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовій обов`язок і військову службу» командиру військової частини НОМЕР_2 . Вказаний рапорт був отриманий командиром військової частини НОМЕР_2 15.03.2023 року.

До рапорту, позивачем були долучені підтверджуючи документи на право звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовій обов`язок і військову службу» в зв`язку з сімейними обставинами (наявністю у ОСОБА_1 одного із його батьків (матері) із числа осіб з інвалідністю ІІ групи): нотаріально завірені копії довідки МСЕК від 03.08.2020 року серії 12ААБ № 439578 про встановлення матері позивача ОСОБА_2 ІІ групи інвалідності з 28.07.2020 року довічно; копія паспорта матері позивача - ОСОБА_2 серії НОМЕР_8 виданого Стахановським МВ УМВС України в Луганській області 16.10.2001 року; копія РНОКПП матері позивача ОСОБА_2 ; копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_9 , яка підтверджує родинний зв`язок.

23.03.2023 року позивач отримав відповідь на рапорт за № 1856 від 20.03.2023 року, з якої виходило, що рапорт ОСОБА_1 не був переданий для розгляду відповідній посадовій особі, яка має право звільняти з військової служби через те, що він був поданий не особисто позивачем, а за допомогою поштового зв`язку. Крім того у відповіді зазначалось, що звільненню ОСОБА_1 перешкоджає зарахування його у розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 і для звільнення йому необхідно особисто подати рапорт та стати на свою посаду.

Отже, позивач вважає, що дії щодо ненаправлення військовою частиною НОМЕР_2 його рапорту та документів на звільнення з військової служби до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби є протиправним, адже не ґрунтується на нормах діючого законодавства, у зв`язку із чим він звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII).

Статтею 1 цього Закону регламентовано поняття військового обов`язку.

Так, згідно частин першої, другої та третьої статті 1 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає, зокрема прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу.

В частині сьомій статті 1 Закону № 2232-XII закріплено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Частиною першою статті 4 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» встановлено, що комплектування військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань, зокрема Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

Підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років

Відповідно до п. 233 Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо бездіяльності відповідача при розгляді рапорту про звільнення його із військової служби, суд зауважує про таке.

За наявності передбачених законом підстав звільнення можливо на будь-якому етапі проходження військової служби.

Як видно з вищенаведених положень чинного законодавства, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах на звільнення з військової служби зазначаються:

1) підстави звільнення з військової служби;

2) думка військовослужбовця щодо бажання/небажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

3) районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Суд зазначає, що, згідно з пунктом 225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Відповідно до Абзацу тринадцятого пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оброни України № 170 від 10.04.2009 року «Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби.». Враховуючи, що військова частина НОМЕР_2 є окремим батальйоном, відповідно, командиру батальйону не надано право розглядати рапорт про звільнення з військової служби та приймати відповідні рішення. Тобто, командир військової частини НОМЕР_2 , отримавши рапорт на звільнення, зобов`язаний підготувати необхідні документи на звільнення та направити їх до посадових осіб, які мають право примати рішення про звільнення з військової служби (в нашому випадку до командира військової частини НОМЕР_4 ).

Таким чином, командир військової частини НОМЕР_2 не мав права розглядати рапорт на звільнення з військової служби чи залишати його без розгляду, а повинен був направити його разом з документами на звільнення до командира бригади, в підпорядкуванні якої знаходиться окремий батальйон, тобто до військової частини НОМЕР_4 .

Згідно із статтею 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатись до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Вважаючи дії командира військової частини НОМЕР_2 щодо відмови розгляду свого рапорту на звільнення з військової служби протиправними, позивач звернувся з рапортом про звільнення з військової служби (до якого додав підтверджуючи таке право документи) до наступного прямого начальника, а саме до командира бригади (військової частини НОМЕР_4 ), який, до того ж, відповідно до пункту 225 Положення наділений правом звільнення з військової служби.

Судом встановлено та фактично не заперечується й самим відповідачем, що останнім, жодного рішення за результатами поданого позивачем рапорту фактично не прийнято, що свідчить про допущену ним протиправну бездіяльність з цього приводу.

За своєю правовою природою бездіяльність це як пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах; так і характеризується свідомим і вольовим актом поведінки особи.

За викладених обставин, позовні вимоги позивача про визнання бездіяльності відповідача щодо посадових осіб військової частини НОМЕР_4 щодо не звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі поданого рапорту про звільнення за сімейними обставинами та доданими до нього підтверджуючими документами, є такими що підлягають задоволенню що підлягають задоволенню.

Суд також приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій посадових осіб військової частини НОМЕР_2 щодо відмови від розгляду рапорту ОСОБА_1 на звільнення з військової служби та не направлення документів на звільнення безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби та зобов`язання посадових осіб військової частини НОМЕР_2 направити документи на звільнення з військової служби ОСОБА_1 безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби, також підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання посадових осіб військової частини НОМЕР_4 звільнити з військової служби ОСОБА_1 підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовій обов`язок і військову службу», суд зазначає наступне.

Право на звільнення з військової служби, за наявності відповідних підстав, є абсолютним і не обмежується бажанням, або небажанням посадових осіб звільняти з військової служби. Диспозиція статті 26 Закону України «Про військовій обов`язок і військову службу» носить імперативний характер і надає особі право на звільнення з військової служби без будь-яких додаткових умов та не надає посадовим особам відповідача інших варіантів дій, що корелює з відповідним обов`язком посадових осіб військової частини звільнити особу з військової служби, за наявністю достатніх підтверджуючих таке право документів. Законом надається єдиний варіант дій посадових осіб військової частини вчинити відповідні дії щодо звільнення з військової служби такої особи. Тобто рішення про звільнення з військової служби, за наявності відповідних підстав та підтверджуючих документів, не відноситься до дискреційних повноважень посадових осіб військової частини, а є безальтернативним та єдиним можливим.

У той же час, суд зазначає, що позовні вимоги в частині визнання протиправної бездіяльності посадових осіб військової частини НОМЕР_4 щодо не звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі поданого рапорту про звільнення за сімейними обставинами та доданими до нього підтверджуючими документами та зобов`язання посадових осіб військової частини НОМЕР_4 звільнити з військової служби ОСОБА_1 підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовій обов`язок і військову службу», наразі є передчасними та фактично такими, що звернута на майбутнє, адже її вирішення безпосередньо залежить від результатів розгляду поданого позивачем рапорту, який військовою частиною НОМЕР_4 фактично не розглядався.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що військова частина НОМЕР_4 заперечує та/або ставить під сумнів наявність у позивача законодавчо визначених підстави для звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

За приписами пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Слід зазначити, що встановлення тих чи інших юридичних фактів не віднесено до завдань адміністративного судочинства. Адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) суб`єктом владних повноважень або їх посадовою особою рішення, дії чи бездіяльність відповідають критеріям, наведеним у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення прав позивача у частині наявності підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, суд позбавлений можливості надати оцінку позовним вимогам у цій частині, а тому вони підлягають залишенню без задоволення.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії підстави здійснення автоматизованого розподілу: необхідність визначення складу суду, є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати не підлягають відшкодуванню, оскільки позивач відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 2-15, 19-20, 42-48, 72-77, 90, 139, 118, 159-165, 199, 205, 244-250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ); Військової частини НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії посадових осіб військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо відмови від розгляду рапорту ОСОБА_1 Мороза Олексія Володимировича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на звільнення з військової служби та не направлення документів на звільнення безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби.

Зобов`язати посадових осіб військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) направити документи на звільнення з військової служби ОСОБА_1 ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.М. Тарасенко