Справа № 755/5011/22
Суддя: Ішуніна Л. М.
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №755/5011/22 2-а/760/876/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Отруби В. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 5484887 від 14 червня 2022 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 126 КУпАП та закрити провадження у справі.

Свої вимоги мотивує тим, що 14 червня 2022 року о 18-24 год. його прнитягнуто до адміністративної відповідальностіза порушення правил дорожнього руху, а саме пункту 2.1.а ПДР України, за що передбачена відповідальність за частиною четвертою статті 126 КУпАП, оскільки він керував транспортним засобом, будучи позбавленим права керування транспортним засобом.

Позивач зазначає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки вона не відповідає вимогам закону та є необґрунтованою, оскільки 14 червня 2022 року ОСОБА_1 дійсно керував електромопедом ElWinn TV-123 VIN код НОМЕР_1 , однак працівники поліції не врахували, що зазначений транспортний засіб має потужність двигуна менш ніж 3 кВт, тому для керування ним не потрібно мати права на керування транспортним засобом. Крім того, в оспорюваній постанові поліцейським не зазначено яким саме транспортним засобом керував позивач. Виходячи з викладеного, ОСОБА_1 не керував механічним транспортним засобом, а електромопедом, що не належить до категорії механічних транспортних засобів, отже фактично не порушив пункт 2.1.а ПДР України та не скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 126 КУпАП.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року вищевказану справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 серпня 2022 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року вищевказану позовну заву було залишено без руху.

На виконання зазначеної ухвали 02 грудня 2022 року позивачем надано до суду позовну заяву в новій редакції, в якій визначено коло учасників відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом.

Відповідно до статей 162, 163 КАС України відповідачу був наданий строк для надання суду відзиву на позовну заяву, а позивачу - для надання відповіді на відзив.

22 травня 2023 року до суду від представника відповідача Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Зазначав, що під час розгляду справи працівники поліції перевіривши по Інформаційному порталу національної поліції України встановили, що позивача у відповідності до постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, та на місці надали позивачу її для ознайомлення на підставі статті 251 КУпАП. Таким чином, відповідач під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відреагував на адміністративне правопорушення, встановив причини та умови що сприяли вчиненню даного порушення у відповідності до статті 245 КУпАП, виконав умови підготовки адміністративної справи до розгляду що передбачені статтею 278 КУпАП, вірно кваліфікував склад адміністративного правопорушення та вмотивовано виніс постанову. Крім того, вказував, що твердження позивача, що електромопед не відноситься до механічних транспортних засобів є помилковим, оскільки будь-який транспортний засіб, що приводиться у рух за допомогою двигуна, незалежно від його робочого об`єму належить до механічних транспортних засобів. До того ж, позивач зобов`язаний виконувати судове рішення, яке набрало законної сили та не здійснювати керування транспортними засобами протягом року, тому доводи позивача, що у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення не відповідає дійсності.

Водночас, зазначив, що у Департаменту патрульної поліції відсутні фото та відеоматеріали на підставі яких була винесена оскаржувана постанова, проте факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення був досліджений та встановлений інспектором під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Також, відповідач просив відмовити в задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу (правову) допомогу, оскільки стороною позивача не надано документів на підтвердження таких витрат відповідно до частини п`ятої статті 134 КАС України, окрім акту надання послуг.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи не надходило.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, особи, які беруть участь у справі не викликались та відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) ці правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на цих ПДР.

Судом установлено, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 5484887 від 14 червня 2022 року, позивач ОСОБА_1 , 14 червня 2022 року о 18-15 год., по вул. Запорожця Петра 14 у м. Києві, керував транспортним засобом, будучи позбавленим права керування, чим порушив пункт 2.1.а ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за частиною четвертою статті 126 КУпАП.

Відповідно до вказаної постанови на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 400 грн.

Вбачається, що постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАО № 5484887 від 14 червня 2022 року складена інспектором Управління патрульної поліції в м. Київ Кірдодою В. І. за адресою: м. Київ, вул. Запорожця Петра, 14.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють ПДР, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

В розділі 2 ПДР закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.

Згідно з пунктом 2.1.а) ПДР, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

За приписами пункту 2.4 ПДР на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР.

Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух».

Згідно пункту 2.13 ПДР України, транспортні засоби належать до таких категорій, зокрема: А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт.

Пунктом 1.10 ПДР України визначено, що механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Мопед - двоколісний транспортний засіб, що має двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт.

Транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів;

З огляду на викладене, пунктом 1.10 ПДР України наведено перелік термінів, що використовуються у цих Правилах, де розмежовано значення кожного із них.

Таким чином, Правилами дорожнього руху України розмежовані поняття «механічний транспортний засіб» та «транспортний засіб» та різниця між цими поняттями полягає у наявності двигуна внутрішнього згорання, а також потужності електродвигуна. Отже, транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна більша ніж 3 кВт. У зворотному випадку транспортний засіб не буде вважатись механічним, однак все ж таки залишатиметься транспортним засобом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 278/3362/15-к від 01 березня 2018 року.

За частиною четвертою статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом статей 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Разом з тим, позивач заперечує вчинення ним адміністративного правопорушення та зазначає, що ПДР він не порушував, оскільки керував транспортним засобом для якого не передбачено обов`язку мати посвідчення на право керування транспортним засобом.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, поясненнями свідків.

Згідно із статтею 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за №1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року, №1408/27853 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується, тобто повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.

Правова позиція щодо покладення обов`язку доказування саме на відповідача в подібних правовідносинах, викладена в постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року по справі №201/12431/16-а, від 23 жовтня 2018 року по справі № 743/1128/17, від 15 листопада 2018 року по справі № 524/5536/17.

Однак, відповідачем не виконано обов`язку щодо збирання належних та допустимих доказів, що встановлюють вчинення позивачем адміністративного правопорушення, винність позивача в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, суду надано не було.

Так, відповідачем не перевірено та не надано письмових доказів щодо технічних характеристик транспортного засобу, яким керував позивач. Крім того, в оспорюваній постанові відповідачем в загалі не зазначено яким транспортним засобом керував позивач на момент її складання.

Таким чином, відповідачем не перевірено та не надано письмових доказів щодо того, чи має транспортний засіб, яким керував позивач потужність електродвигуна більшу ніж 3 кВт і чи належить до механічних транспортних засобів, а також чи є позивач суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 126 КУпАП, оскільки адміністративну відповідальність за порушення п. 2.1.а ПДР України може нести виключно водій механічного транспортного засобу.

Крім того, суд звертає увагу, що постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення цією особою адміністративного проступку, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Така правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі №338/1/17.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Згідно із частиною третьою статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, працівником поліції не в повній мірі дотримано вимог закону, а саме статей 245, 251, 280 КУпАП, тобто не повно і не всебічно з`ясовано обставини адміністративної справи, а тому постанова про притягнення до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню.

Щодо наявності підстав для закриття провадження про адміністративне правопорушення стосовно позивача, суд зазначає, що саме по собі порушення процедурних вимог щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення не є підтвердженням відсутності порушень Правил дорожнього руху з боку позивача.

Разом з тим, суд наголошує, що завдання адміністративного судочинства чітко визначені статті 2 КАС України і роль суду адміністративної юрисдикції полягає саме в перевірці дій суб`єкта владних повноважень, зокрема щодо того, чи прийняті (вчинені) вони суб`єктом владних повноважень обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Невиконання суб`єктом владних повноважень його обов`язку, визначеного статтею 280 КУпАП, є не тільки підставою визнання його дій (рішень) протиправними, але і є, в даному випадку, перешкодою для прийняття судом рішення по суті, оскільки суд не вправі підміняти орган (посадову особу) суб`єкту владних повноважень, з огляду на завдання адміністративного судочинства, закріплені в статті 2 КАС України.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що відповідачем не повно і не всебічно з`ясовано обставини адміністративної справи, суд приходить до висновку, що справу про адміністративне правопорушення стосовно позивача слід направити на новий розгляд до компетентного органу.

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку з частковим задоволенням позову та відповідно до вищенаведених норм чинного законодавства, на користь позивача підлягають відшкодуванню понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 248,10 грн.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу (правову) допомогу в розмірі 5 000 грн, суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями частин першої-п`ятої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу ним надано до суду: договір про надання правової допомоги № 1/22 від 15 червня 2022 року, акт № 01/22 надання правових послу від 21 червня 2022 року, квитанцію від 16 червня 2022 року.

Згідно із пунктом 1. договору про надання правової допомоги адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову клієнту з правових питань, у тому числі, здійснювати захист інтересів клієнта у якості його представника. Пунктом 3. договору визначено, що за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 5 000 грн.

Як вбачається з акту № 01/22 надання правових послу від 21 червня 2022 року позивачу надано наступні послуги: послуги правової допомоги, підготовка та подача до суду позовної заяви щодо оскарження постанови серії ЕАО № 5484887 вартістю 5 000 грн.

Сплата коштів підтверджується квитанцією від 16 червня 2022 року.

Таким чином, оплата позивачем судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, підтверджена належними та допустимими доказами.

Частинами шостою-сьомою статті 134 КАС України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач у поданому до суду відзиві заперечував проти стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що ним не надано всіх документів, передбачених частиною п`ятою статті 134 КАС України, якою визначається співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що позов задоволено частково, суд, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що заявлена представником позивача сума є надмірною та неспівмірною із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тому приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок Департаменту патрульної поліції, з урахуванням заперечень останнього, підлягає зменшенню та відшкодуванню у сумі 2 000 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 5-7, 9, 72, 77, 90, 132, 134, 139, 143, 229, 241-247, 250, 256, 262, 286, 293, 295 КАС України

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАО № 5484887 від 14 червня 2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 126 КУпАП.

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 126 КУпАП надіслати на новий розгляд до Департаменту патрульної поліції.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції судовий збір у розмірі 248,10 грн та витрати на правничу (правову) допомогу в розмірі 2 000 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_1 ;

відповідач - Департамент патрульної поліції, , місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3.

Суддя Л. М. Ішуніна