Справа № 380/4634/23
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2023-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4634/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Максимович А.Я.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Державної казначейської служби України , місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6 (далі відповідач; ДКС України), в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка полягає у порушенні строків та у тривалому невиконанні виконавчих документів про стягнення та перерахунок на користь ОСОБА_1 суми коштів 20000,00 грн;

- зобов`язати Державну казначейську службу України відповідно до ч.1 ст.1 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень вчинити дії щодо виконання виконавчих документів № 461/323/21, №461/6377/21;

- зобов`язати Державну казначейську службу України відповідно до ч.1 ст.5 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 3% річних, та інфляційні втрати (індекс інфляції) по судових рішеннях № 461/323/21, №461/6377/21;

- стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 900000,00 грн.

Ухвалою від 14.03.2023 суддя звільнила позивача від сплати судового збору.

Ухвалою від 14.03.2023 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі.

Ухвалою від 03.05.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що судові рішення у справах № 461/323/21, №461/6377/21 після пред`явлення боржнику ДКС України з 04.11.2021 та з 02.09.2022 відповідно не виконано. Позивач вважає, що за невиконання зобов`язання по цих рішеннях суду відповідач повинен нарахувати та виплатити компенсацію в розмірі 3% річних та інфляційні втрати (індекс інфляції). Протиправна бездіяльність відповідача мала наслідком завдання позивачу шкоди здоров`ю, що є підставою для стягнення моральної шкоди у розмірі 900000,00 грн.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити повністю.

У судове засідання відповідач явку представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

02.11.2021 Галицький районний суд м. Львова видав виконавчий лист у справі №461/323/21 про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану бездіяльністю органу досудового розслідування, у розмірі 10000,00 грн. У зв`язку з цим, позивач звернувся до відповідача із заявою від 04.11.2021 та необхідними документами щодо виконання цього виконавчого листа.

Листом від 12.11.2021 ДКС України направила заяву позивача від 04.11.2021 з оригіналом виконавчого листа, виданого 02.11.2021 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/323/21, з доданими документами до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області для здійснення заходів, передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників.

Листом від 15.12.2021 Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області повідомило позивача про те, що 15.12.2021 виконавчий лист, виданий Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/323/21, а документи, що стосуються виконання направлено до ДКС України для продовження процедури безспірного списання коштів.

07.02.2022 Галицький районний суд м. Львова видав виконавчий лист у справі №461/6377/21 про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану бездіяльністю органу досудового розслідування, у розмірі 10000,00 грн. У зв`язку з цим, позивач звернувся до відповідача із заявою від 31.08.2022 та необхідними документами щодо виконання цього виконавчого листа.

Листом від 09.09.2022 ДКС України направила заяву позивача від 31.08.2022 з копією виконавчого листа, виданого 07.02.2022 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/6377/21, з доданими документами до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області для здійснення заходів, передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників.

Листом від 07.10.2022 Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області повідомило позивача про те, що листом від 06.10.2022 пакет документів у справі №461/6377/21 направлено до ДКС України для продовження процедури безспірного списання коштів.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо порушення строків та у тривалому невиконанні виконавчих документів протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII Про виконавче провадження (тут і надалі у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон України № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень від 05.06.2012 № 4901-VI (далі Закон України № 4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною другою, четвертою статті 3 Закону України № 4901-VI обумовлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України Про виконавче провадження, із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Як встановив суд, позивач звернувся до відповідача із заявою від 04.11.2021 щодо виконання виконавчого листа, виданого 02.11.2021 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/323/21, а також із заявою від 31.08.2022 щодо виконання виконавчого листа, виданого 07.02.2022 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/6377/21.

Суд зауважує, що відповідач не заперечив факту подання позивачем всіх необхідних документів для виконання зазначених виконавчих листів. Проте відповідач замість вчинення дій на їх виконання направив такі виконавчі листи з доданими позивачем документами до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, яке надалі повернуло їх назад до ДКС України для продовження процедури безспірного списання коштів.

Суд наголошує на тому, що відповідач не надав доказів виконання виконавчих листів, чим не виконав конституційні приписи щодо обов`язковості судових рішень для виконання та порушив вимоги статті 3 Закону України № 4901-VI.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо виконання виконавчого листа, виданого 02.11.2021 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/323/21, та виконавчого листа, виданого 07.02.2022 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/6377/21.

З огляду на вказане, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача вчинити дії щодо виконання виконавчого листа, виданого 02.11.2021 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/323/21, та виконавчого листа, виданого 07.02.2022 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/6377/21.

Окрім цього, суд зазначає, що частиною першою статті 5 Закону України № 4901-VI передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 вказаного Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок № 845) безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пунктом 50 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів:

Казначейством, якщо боржником є державний орган;

державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 вказаного Порядку.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень.

Згідно з пунктом 51 Порядку № 845 в рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються: назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника; дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу; строк прострочення платежу; реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання; спосіб перерахування коштів стягувачу; сума нарахованої компенсації.

Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу наведених положень та пунктів 33 і 47 Порядку № 845, норм частини першої статті 3 Закону України № 4901-VI слідує, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

При цьому, з приписів статті 5 Закону України № 4901-VI слідує, що компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду виплачується у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів.

Отже, виходячи з аналізу норми, закріпленої у частині першій статті 5 Закону № 4901-VI, підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права подібних правовідносинах, викладені у постанові від 19.08.2020 у справі №826/7444/16.

Отже, враховуючи невиконання відповідачем обов`язку, визначеного статтею 3 Закону України № 4901-VI та незабезпечення своєчасного перерахування позивачу коштів за виконавчими документами, що перебувають на виконанні у відповідача, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VI Про гарантії держави щодо виконання судових рішень нарахувати та виплатити позивачу компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з дня закінчення тримісячного строку з дня надходження необхідних документів та відомостей до ДКС України до моменту виконання виконавчого листа, виданого 02.11.2021 у справі №461/323/21 Галицьким районним судом м. Львова, та виконавчого листа, виданого 07.02.2022 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/6377/21.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з ДКС України суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів, то суд зазначає, що у цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через ДКС України, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь ДКС України у цьому процесі мають інше призначення та завдання. В останньому випадку виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником в такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що власне і зумовлює участь ДКС України у виконанні таких судових рішень.

Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках.

На необхідності розмежовувати юридичну відповідальність держави та державних органів орієнтує також рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 у справі № 12-рп/2001, за змістом якого державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна.

Стягнення з боржника інфляційних втрат, регулюється статтею 625 ЦК України, відповідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Законодавцем окреслено, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України вбачається, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11).

За результатами розгляду справи встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та органом казначейської служби як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Отже, у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 ЦК України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак ДКС України не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України.

Крім цього, статтею 22 ЦК України визначено, що є збитками, проте позивач в порушення зазначеної норми матеріальні збитки розраховує, виходячи з індексу інфляції, хоча даний вид відповідальності передбачений за порушення грошового зобов`язання та не відноситься до матеріальної шкоди.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що положення статті 625 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин, а тому позов в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат (індекс інфляції) по судових рішеннях № 461/323/21, №461/6377/21 не підлягає до задоволення.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, то суд враховує таке.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19.03.1997 у справі Горнсбі проти Греції, п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі Immobiliare Saffi проти Італії, заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі Юрій Миколайович Іванов проти України (рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15.10.2009, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У пункті 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі Ромашов проти України (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27.07.2004; у справі Дубенко проти України (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11.01.2005; та у справі Козачек проти України (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 07.12.2006).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі Шмалько проти України (Shmalko v. Ukraine), № 60750/00, п. 44, від 20.07.2004). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі Сокур проти України (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26.04.2005, і у справі Крищук проти України (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19.02.2009).

В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі Войтенко проти України від 29.06.2004 № 18966/02).

Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

У справі Скордіно проти Італії ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень.

Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі Вассерман проти Росії, № 21071/05, від 10.04.2008, пп. 49 і 51), вимагають таке:

- позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі Скордіно проти Італії № 36813/97, п. 195);

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі Скордіно проти Італії № 36813/97, п. 198);

- процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі Скордіно проти Італії № 36813/97, п. 200);

- норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі Скордіно проти Італії №36813/97, п. 201);

- розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі Скордіно проти Італії № 36813/97, пп. 202 - 206 і 213).

У справі Харук та інші проти України (рішення від 26.07.2012 [комітет], заява №703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі Скордіно проти Італії № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі Вассерман проти Росії, № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі Бурдов проти Росії від 07.05.2002, п. 100).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презюмується.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що відповідач є суб`єктом, що належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, суд зазначає, що такими обставинами є тривале безпідставне невиконання судових рішень, якими на користь позивача стягнуто грошові суми з держави.

Оцінюючи вказані обставини та характер спірних правовідносин у їх сукупності, суд доходить висновку, що у цьому випадку моральна шкода має бути відшкодована у розмірі 4000,00 грн, що, на думку суду, є достатньою сумою компенсації. Відтак позов в цій частині підлягає до часткового задоволення.

Щодо зобов`язання ДКС України подати до Львівського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду, то суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Суд вказує на те, що обставини цієї справи, а саме триваюча бездіяльність відповідача щодо виконання рішень судів про стягнення на користь позивача коштів, дають підстави вважати, що відповідач може ухилятися від виконання цього рішення суду. Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати ДКС України подати до Львівського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду у справі № 380/4634/23 у місячний строк з дня ухвалення цього рішення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо виконання виконавчого листа, виданого 02.11.2021 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/323/21.

Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо виконання виконавчого листа, виданого 07.02.2022 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/6377/21.

Зобов`язати Державну казначейську службу України (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VI Про гарантії держави щодо виконання судових рішень вчинити дії щодо виконання виконавчого листа, виданого 02.11.2021 у справі №461/323/21 Галицьким районним судом м. Львова.

Зобов`язати Державну казначейську службу України (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VI Про гарантії держави щодо виконання судових рішень вчинити дії щодо виконання виконавчого листа, виданого 07.02.2022 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/6377/21.

Зобов`язати Державну казначейську службу України (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VI Про гарантії держави щодо виконання судових рішень нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з дня закінчення тримісячного строку з дня надходження необхідних документів та відомостей до Державної казначейської служби України до моменту виконання виконавчого листа, виданого 02.11.2021 у справі №461/323/21 Галицьким районним судом м. Львова, та виконавчого листа, виданого 07.02.2022 Галицьким районним судом м. Львова у справі №461/6377/21.

Стягнути з Державної казначейської служби України (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Зобов`язати Державну казначейську службу України подати до Львівського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення суду у справі № 380/4634/23 у місячний строк з дня ухвалення цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 26 червня 2023 року.

Суддя Мричко Н.І.