Справа № 520/2152/22
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 р.Справа № 520/2152/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Токар А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2023, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 10.04.23 по справі № 520/2152/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якій просив:

- визнати протиправними дії Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області щодо відмови в прийнятті у мене, ОСОБА_1 декларації про відмову від громадянства Сирійської Арабської Республіки;

- зобов`язати Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від громадянства Сирійської Арабської Республіки.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області щодо відмови в прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від громадянства Сирійської Арабської Республіки.

Зобов`язано Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області () прийняти у ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) декларацію про відмову від громадянства Сирійської Арабської Республіки.

Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул.Римарська, буд.24, м.Харків, 51057, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Відповідач, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року по справі 520/2152/22 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_1 , народився в місті Хомс Сирійської Арабської Республіки.

З 1998 року проживає в Україні в місті Харкові.

Згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 від 15.07.2015, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкові реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, між громадянином Сирії ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 укладено шлюб 27.09.2002 року (а.с.11).

Від цього шлюбу позивач має двох дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 20.04.2005, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану №3 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис №1297 від 20.04.2005), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 15.07.2009, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №3036 від 07.07.2009).

07.09.2017 року до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про прийняття до громадянства України відповідно до ст.9 Закону України "Про громадянство України" на ім`я Президента України звернувся громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , місце народження - м.Хомс, Сирійська Арабська Республіка.

Судом встановлено, що позивачем до вищевказаної заяви, зокрема, було додано зобов`язання про припинення іноземного громадянства, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язався протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство Сірійської Арабської Республіки і подати до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства Сирійської Арабської Республіки.

У разі неотримання ним з незалежних від нього причин документа про припинення громадянства Сирійської Арабської Республіки, ОСОБА_1 зобов`язався подати декларацію про відмову від громадянства цієї держави і повернути національний паспорт громадянина Сирійської Арабської Республіки до уповноваженого органу цієї держави.

Через відсутність на території України посольства та консульства Сирійської Арабської Республіки, на виконання вищевказаного зобов`язання, позивач звернувся до Посольства Сирійської Арабської Республіки в місті Мінськ (Республіка Білорусь) із заявою про відмову від сирійського громадянства.

Посольство Сирійської Арабської Республіки в місті Мінськ, за результатами звернення позивача, надало довідку від 13.06.2019 №28/19, в якій вказано, що заява ОСОБА_1 про відмову від сирійського громадянства направлена до компетентних органів Сирійської Арабської Республіки, термін розгляду вказаної заяви не встановлено.

Указом Президента України від 22 квітня 2019 року №158/2019 ОСОБА_1 був прийнятий до громадянства України.

03.06.2019 позивач отримав тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_5 , терміном дії до 22.04.2021 (а.с.24).

Позивач, не дочекавшись відповіді від Посольства Сирійської Арабської Республіки в місті Мінськ, 21.12.2021 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області декларацію про відмову від громадянства Сирійської Арабської Республіки (а.с.29). В якості додатків до декларації надав довідку Посольство Сирійської Арабської Республіки в місті Мінськ від 13.06.2019 №28/19, нотаріальний переклад довідки з російської на українську мову, заяву з викладом обставин не можливості отримання документа уповноваженого органу САР про припинення ним громадянства.

Листом від 24.01.2022 №6301.6.2-1135/63.2-22 Головним управлінням ДМС України надано відповідь на адресу ОСОБА_5 (а.с.30), в якій заявнику повернуто декларацію про відмову від сирійського громадянства, з посиланням на те, що долучені до звернення перекладені українською мовою копії довідок про статус громадянина не містять інформації, яка могла би свідчити про те, що у позивача є підстави для подання декларації про відмову від сирійського громадянства, а саме відсутня інформація про те, що компетентним органом позивачу не було відмовлено у припиненні громадянства.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України "Про громадянство України" від 18.01.2001 року за №2235-III (далі - Закон №2235-III).

Статтею 9 Закону України "Про громадянство України" встановлені умови прийняття до громадянства України та визначені підстави, за наявності яких прийняття до громадянства України не допускається.

Так,Умовами прийняття до громадянства України є:

1) визнання і дотримання Конституції України та законів України;

2) подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців);

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) цих держав.

Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства;

3) безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років.

Ця умова не поширюється на іноземців чи осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки, і на іноземців чи осіб без громадянства, які перебували з громадянином України понад два роки у шлюбі, що припинився внаслідок його смерті. Дворічний термін перебування у шлюбі з громадянином України не застосовується до іноземців і осіб без громадянства, яким було надано дозвіл на імміграцію відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію".

Для осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, а для осіб, які в`їхали в Україну особами без громадянства, - на три роки з моменту в`їзду в Україну.

Для іноземців та осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту набрання чинності контрактом про проходження військової служби у Збройних Силах України;

4) отримання дозволу на імміграцію.

Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні, та на іноземців і осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу у Збройних Силах України або які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності Законом України "Про імміграцію" (7 серпня 2001 року) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні;

5) володіння державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови;

6) наявність законних джерел існування.

Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні.

Положення, передбачені пунктами 3-6 частини другої цієї статті, не поширюються на осіб, які мають визначні заслуги перед Україною, у тому числі на іноземців і осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу у Збройних Силах України та нагороджені державною нагородою, на осіб, прийняття яких до громадянства України становить державний інтерес для України, і на осіб, які отримали посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

До громадянства України не приймається особа, яка: 1) вчинила злочин проти людства чи здійснювала геноцид; 2) засуджена в Україні до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (до погашення або зняття судимості) з урахуванням рівня загрози для національної безпеки держави; 3) вчинила на території іншої держави діяння, яке визнано законодавством України тяжким або особливо тяжким злочином.

Положення частини п`ятої цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", якщо компетентні органи України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, встановлять, що такі рішення прийняті з політичних мотивів правоохоронними та/або судовими органами держави, яка вчинила акт агресії проти України, або держави, яка не визнає територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27 березня 2014 року №68/262.

Особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.

Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджених Указом Президента України №215 від 27 березня 2001 року.

Як встановлено судовим розглядом, Указом Президента України від 22 квітня 2019 року, №158/2019 ОСОБА_1 прийнятий до громадянства України.

Так, з наданого до суду зобов`язання припинити іноземне громадянство від 07.09.2017 вбачається, що ОСОБА_1 зобов`язаний був надати до ГУ ДМС України в Харківській області протягом двох років документ про припинення громадянства Сирійської Арабської Республіки.

У разі неотримання позивачем з незалежних від нього причин документа про припинення громадянства Сирійської Арабської Республіки позивач зобов`язався подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) цієї держави і повернути національний паспорт громадянина Сирійської Арабської Республіки до уповноваженого органу цієї держави.

Судом встановлено, що оскільки посольства та консульства Сирійської Арабської Республіки в Україні не працюють, на виконання вказаного зобов`язання, позивач звернувся до Посольства Сирійської Арабської Республіки в місті Мінськ (Республіка Білорусь) із заявою про відмову від сирійського громадянства у 2019 році.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав відповідь від Посольства Сирійської Арабської Республіки в місті Мінськ №28/19 від 13.06.2019, в якій зазначено, що заява про відмову від сирійського громадянства направлена до компетентних органів Сирійської Арабської Республіки, терміну розгляду цієї заяви компетентними органами Сирійської Арабської Республіки не встановлено (а.с.25).

Проте, станом на час розгляду справи, за поясненнями позивача в позовній заяві, відповідь на вказаний запит не надходила.

Так, відповідно до ст.9 Закону України "Про громадянство України" іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Колегія суддів звертає увагу, що надаючи оцінку поняттю об`єктивних причин не виконання зобов`язання припинити іноземне громадянство, слід виходити зі змісту абзацу 13 статті 1 Закону №2235-III, згідно з яким незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України.

Так, з аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку, що за будь-яких обставин особа повинна подати до уповноваженого органу держави її громадянства клопотання про припинення іноземного громадянства. При цьому об`єктивні причини не виконання зобов`язання припинити іноземне громадянства будуть мати місце у тому випадку, коли невидача документа про припинення громадянства у встановлений законодавством іноземної держави термін буде обумовлена незалежними від особи причинами неотримання документа про припинення іноземного громадянства.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про громадянство України" декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Судом встановлено, що через незалежну від позивача причину неотримання документа про припинення іноземного громадянства, і, як наслідок, неможливість самостійно виконати зобов`язання про припинення іноземного громадянства протягом дворічного строку з моменту отримання громадянства України (прийняття відповідного указу Президента), позивачем подано декларацію про відмову від іноземного громадянства (громадянства Сирійської Арабської Республіки) від 22.12.2021 (а.с.29).

Проте відповідачем відмовлено у прийнятті вказаної декларації із зазначенням про відсутність інформації, яка могла б свідчити про наявність підстав для подання декларації про відмову від сирійського громадянства, оскільки відсутня інформація про те, що компетентними органами позивачу відмовлено у припиненні громадянства (а.с.30).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказана відмова відповідача унеможливлює закінчення процедури прийняття позивача до громадянства України та отримання ним паспорту громадянина України.

Так, посилання відповідача на необхідність наявності інформації про те, що компетентними органами не було відмовлено позивачу у припиненні громадянства для прийняття декларації про відмову від громадянства є безпідставним та таким, що суперечить ст.1 Закону України "Про громадянство України", тому дії відповідача щодо відмови у прийнятті декларації позивача про відмову від громадянства Сирійської Арабської Республіки є протиправними.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу в прийнятті декларації про відмову від громадянства, оскільки рішення відповідача порушує права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси, породжує негативні наслідки для нього, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від громадянства Сирійської Арабської Республіки, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Колегія суддів зазначає, що з приписів вказаної правової норми вбачається, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано всіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення всіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення всіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі №826/17220/17.

Колегія суддів зазначає, що поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі №816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі №818/600/17 та від 21 листопада 2019 року у справі №344/8720/16-а.

Колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним та дієвим способом захисту прав позивача в межах спірних правовідносин є зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від громадянства Сирійської Арабської Республіки, а позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем у справі, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено правомірність його бездіяльності, яка є предметом оскарження у даній справі.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2023 по справі № 520/2152/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 23.06.2023 року