Справа № 640/32497/21
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Гордієнко Надії Петрівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2022 року (розглянута у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним технічним засобом, м.Київ, дата складання повного тексту рішення - 26 січня 2023 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач 1), Фастівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі- відповідач 2), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Магди С.Г. від 24.04.2014 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 , виконавчого збору у розмірі 982 153, 52 грн. у ВП №41532793;

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Сімоненко І.О. про відкриття виконавчого провадження від 21.05.2014 року ВП № 43356023 про стягнення з ОСОБА_1 982 153,52 грн. у відповідності до постанови про стягнення виконавчого збору у ВП №41532793 від 24.04.2014 року.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивачем не отримувалося в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» оскаржуваних у цій справі постанов, що в свою чергу, свідчить про протиправність останніх.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що предметом спору є постанова головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Магди С.Г. від 24.04.2014 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 , виконавчого збору у розмірі 982 153, 52 грн. та постанова старшого державного виконавця державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Сімоненко І.О. про відкриття виконавчого провадження від 21.05.2014 року ВП № 43356023 про стягнення з ОСОБА_1 982 153,52 грн. на підставі постанови від 24.04.2014 року про стягнення виконавчого збору у ВП №41532793.

Водночас, до адміністративного суду із цим позовом позивач звернувся лише 10.11.2021 року.

Отже, встановлений статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України десятиденний строк звернення до суду позивачем пропущенно.

Проте, у межах розгляду справи №640/32497/21 позивачем визнано пропуск строку звернення до суду, який обґрунтовано причинами, які на думку суду, впливали на об`єктивну неможливість звернення до суду у відповідний процесуальний строк, що, у відповідності до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, надає право позивачу на звернення до адміністративного суду із позовом.

З огляду на викладене, суд вважає, що поновлення строку звернення до суду за даних обставин є дотриманням права позивача на доступ до правосуддя та права заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Дослідивши матеріали справи, відомості Єдиного державного реєстру судових рішень та Автоматизованої системи виконавчих проваджень, заслухавши присутніх в судовому засіданні учасників справи, судом встановлено наступне.

Згідно з даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень (спецрозділ), на виконанні Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 41532793 з примусового виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 13.11.2013 року у справі № 2-2882/12, в якій прийнято заочне рішення про звернення стягнення на нежилі приміщення загальною площею 227,60 кв.м., а саме: приміщення №1 площею 26,0 кв.м., приміщення №4 площею 3,6 кв.м., приміщення №5 площею 1,3 кв.м., приміщення №6 площею 1,3 кв.м., приміщення № 7 площею 46,8 кв.м., приміщення №11 площею 114,9 кв.м, приміщення №19 площею 16,6 кв.м., приміщення №20 площею 17,1 кв.м., що складають частку 3/100 від домоволодіння (літ.А та літ. Б) площею 7676,0 кв.м., та розташовані на четвертому поверсі (в літ.А) будинку на АДРЕСА_1 , які передані у іпотеку публічному акціонерному товариству «Сведбанк» ОСОБА_2 та згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 2.07.2010 року по справі № 2-1586/12 належать ОСОБА_1 , у межах процедури виконавчого провадження для задоволення вимог публічного акціонерного товариства «Сведбанк», в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №893-Ф від 29.05.2007 року у сумі 1056657,39 доларів США та 1375672,72 грн., з яких: заборгованості по тілу кредиту: 700000,00 доларів США; заборгованість по відсотках: 356657,39 доларів США; заборгованість по пені по кредиту та відсоткам: 1245393,23 грн., нарахованої за період з 19.08.2011 року по 17.08.2012 pоку; заборгованість по комісії: 115725,35 грн.; заборгованість пені по комісії: 14554,14 грн., нарахованої за період з 19.08.2011 року по 17.08.2012 року.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26.03.2013 року у справі №757/20175/13-ц замінено стягувача з ПАТ «Сведбанк» на правонаступника ПАТ «Омега Банк».

Виконавче провадження №41532793 з примусового виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 13.11.2013 року у справі № 2-2882/12 відкрито постановою Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 21.01.2014 року та закінчено постановою Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 24.04.2014 року на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону №606.

Постановою головного державного виконавця Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Магди С.Г. від 24.04.2014 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 982 153, 52 грн.

На підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону №606 постановою головного державного виконавця Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Магди С.Г. від 12.05.2014 року закінчено виконавче провадження №43115037 з виконання постанови від 24.04.2014 року про стягнення виконавчого збору у ВП №41532793.

Постановою старшого державного виконавця Сімоненко І.О. державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції від 21.05.2014 року відкрито виконавче провадження №43356023 з виконання постанови від 24.04.2014 року про стягнення виконавчого збору у ВП №41532793.

Вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про відкриття виконавчого провадження з її виконання протиправними, оскільки боржнику не було відомо про їх існування, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону №606 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до статті 6 Закону №606 державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець роз`яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону №606 державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до підпункту 7 частини 2 статті 17 Закону №606 відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу

Частиною 5 статті 25 Закону №606 копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з частиною 1 статті 28 Закону №606 у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до змісту частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Єдиною підставою позову в обґрунтування протиправності постанов про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №41532793 та про відкриття виконавчого провадження №43356023 представником позивача зазначено лише їх не направлення позивачу, з огляду на що, про останні йому не було відомо.

Крім того, вказані представником позивача обставини в даному випадку є достатніми лише для підстави поновлення строку звернення до адміністративного суду, що і здійснено судом.

Зокрема, ненаправлення оскаржуваних постанов може свідчити про бездіяльність державних виконавців щодо не вчинення дій, передбачених Законом №606, разом з тим, в даному випадку вихід за межі позовних вимог шляхом визнання такої бездіяльності протиправною не забезпечать ефективного захисту позивача, оскільки, відповідно до матеріалів справи 09.11.2021 року позивач ознайомився із матеріалами виконавчого провадження №43356023.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 року у справі № 2-7377/10.

Коленія суддів не бере до уваги твердження представника позивача про те, що позивача не повідомлено належним чином про існування заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 26.12.2012 року, ухваленого у справі № 2-2882/12, оскільки, згідно з тексту заочного рішення, судом встановлено, що в судове засідання (26.12.2012 року) відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про час і місце судового розгляду справи оповіщений у встановленому порядку.

Доказів оскарження ОСОБА_1 вказаного заочного рішення у апеляційному порядку суду не надано, а в межах розгляду справи №640/32497/21 ОСОБА_1 не спростовано, що про існування провадження у справі №2-2882/12 останньому не було відомо.

Згідно з частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні у справі «Каракуця проти України» Європейським Судом з прав людини визнано необґрунтованими скарги заявників, які ґрунтувалися, зокрема, на тому, що Верховним Судом відмовлено поновити їм строк на подання касаційної скарги, оскільки суд апеляційної інстанції не повідомив їх про винесення рішення, що й унеможливило їх звернення з касаційного скаргою у встановлені законом строки. Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, оскільки вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Отже, не виявлення позивачем у справі №640/32497/21 належної зацікавленості у результатах розгляду справи №2-2882/12, та подальшого звернення рішення, прийнятого за результатами її розгляду, в порядку примусового виконання, не може свідчити про протиправність оскаржуваних у цій справі постанов державних виконавців лише з вказаних представником позивача підстав не направлення оскаржуваних постанов.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви», заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі «Глоба проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» зазначено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини, позивачем не наведено обґрунтованих підстав для перевірки законності оскаржуваних постанов по суті, проте встановлена судом бездіяльність відповідача щодо не направлення цих постанов позивачу не відновить порушеного права останнього.

Позивач скористався своїм правом на судовий захист та йому такий захист надано відповідно до способу захисту, обраного останнім.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено всі обставини справи у зв`язку із чим прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 205, 241, 242, 243, 251, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Гордієнко Надії Петрівни - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль