Справа № 420/5262/23
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2023-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5262/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №49 від 09.03.2023 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати неправомірними та скасувати;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог викладено приписи діючого законодавства щодо статусу біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, роз`яснення Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, на підставі чого позивачем зроблено висновок, що ГУ ДМС в Одеській області не прийняло до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни належності - Нігерії.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 13.03.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

04.04.2023 року за вх. №10297/23 від ГУ ДМС України в Одеській області (за підписом Білоконь Н.О.) надійшов відзив на адміністративний позов та копія матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

Відзив обґрунтовано наступним.

Перевіркою ГУ ДМС в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В своєму адміністративному позові ОСОБА_1 посилається на те, що він не може повернутись до країни свого громадянського походження через реальні побоювання за власне життя. Будь-яких причин, що унеможливлюють повернення позивача до Нігерії в адміністративному позові не зазначено.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи причиною виїзду з країни громадянської належності вказано в результаті традиційного конфлікту з приводу титулу вождя загинули його батьки та рідний брат, через що дядько всиновив його. У 2019 році шукача захисту виключили із вищого навчального закладу на території України через неможливість здійснення подальшої оплати за навчання. Потім ОСОБА_1 дізнався, що його дядько продав свою власність та взяв позику в невідомої банди на території Нігерії, щоб допомогти з оплатою за навчання, а потім через деякий час він дізнався, що дядько був вбитий з боку банди у жовтні 2021 року. Додатковою причиною неможливості добровільного повернення до країни громадянської належності позивач вказав, що йому немає куди повертатися та Україна для нього стала єдиною сім`єю та надією, де почуваєтеся в безпеці. Разом з тим, за матеріалами ОС спостерігається, що виїзд з Нігерії до України зі слів шукача захисту відбувся через отримання вищої освіти. Додатково, звернення за міжнародним захистом відбулося і з метою легалізації.

01.06.2023 року за вхід.№ЕП/20275/23 надійшла заява ГУ ДМС в Одеській області, в якій наголошено на наявності листа Управління Служби безпеки України в Одеській області, в якому Управляння заперечує щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні ОСОБА_1 .

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

ОСОБА_1 залишив Нігерію 16.10.2010, легально, на підставі паспортного документу та отриманої при Посольстві в`їзної візи до України авіасполученням Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Дніпро (Україна). До України позивач прибув 17.10.2010. Зі слів позивача, із 17.10.2010 територію України не покидав.

09.02.2023 співробітниками Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві виявлений та доставлений до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області громадянин Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні - ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

В ході опитування ОСОБА_1 пояснив, шо прибув в Україну у 2016 році, авіаційним транспортом з метою навчання у Дніпропетровському медичному інституті традиційної та нетрадиційної медицини. Державний кордон України перетнув через ПП «Дніпропетровськ». У зв`язку із відсутністю коштів на оплату навчання переїхав з м. Дніпропетровськ до м. Києва, де проводив онлайн уроки англійської мови. Дозволу на застосування праці іноземців в Україні не оформлював.

За порушення правил перебування іноземних громадян на території України був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП (адміністративний протокол МКМ 012611 від 09.02.2023).

ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення від 09.02.2023 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства громадянина Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 19.02.2023.

Позивач не погоджуючись з прийнятим рішенням оскаржив його у судовому порядку.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.02.2023 по справі №522/3178/23 відкрито провадження за позовом громадянина Нігерії ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення від 09.02.2023.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2023 року по справі №522/3178/23 про визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області №57 про примусове повернення ОСОБА_1 за межі України та зобов`язання покинути територію України до 19.02.2023 року та заборону в`їзду в Україну на три роки до 09.02.2026 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.05.2023 року по даній справі, Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2023 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 09.02.2023 року в частині заборони йому в`їзду на територію України строком на 3 роки до 09.02.2026 року.

Прийнято в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 09.02.2023 року в частині заборони йому в`їзду на територію України строком на 3 роки до 09.02.2026 року задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 09.02.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни гр. Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 в частині заборони ОСОБА_1 в`їзду на територію України строком на 3 роки до 09.02.2026 року.

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2023 року залишено без змін.

17.02.2023 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області.

Під час проведення процедурних заходів, щодо уточнення та деталізації проблематики переслідування позивач надав твердження, які суттєво відрізняються від інформації, вказаної у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виявлені розбіжності.

Так, у заяві від 17.02.2023 заявник при проведенні подальших процедур не може вказати на агентів вбивства свого дядька (арк. 2). Під час анкетування від 23.02.2023 ОСОБА_1 повідомив про факт смерті своїх батьків у 1998 році, а саме те, що вони були вбиті з боку традиційного клану, а саме їх отруїли, натомість у написаній власноруч заяві від 17.02.2023, що у 1996 році через традиційний конфлікт (арк. 1). Крім того, в заяві зазначено, що вбили батьків особи, в подальшому мова йде тільки про батька. Крім того, в анкеті від 23.02.2023 вказано, що на момент виїзду позивач проживав у штаті Огун, при подальших процедурах зазначене останнє місце проживання м. Лагос разом із дядьком. В анкеті від 23.02.2023 зазначено, що свідоцтво про смерть знайшов у мережі інтернет, при подальших процедурах, його отримав друг на Батьківщині.

Наступні елементи вказують на необґрунтованість клопотання позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, а саме:

- за матеріалами особової справи відсутні факти обґрунтованих переслідувань заявника в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань (арк. 5 анкетування від 23.02.2023). Разом з тим, відсутні факти обґрунтованих переслідувань та причетності особи до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, яке було пов`язано з расовою, національною, релігійною належністю чи політичними поглядами (арк. 5 анкетування від 23.02.2023). Крім того, ані ОСОБА_1 , ані його близькі родичі не були членами політичних, релігійних, військових або громадських організації на території Нігерії, до особи не застосовувались запобіжні міри адміністративного характеру, а саме затримання та арешт, заявник не притягувався до кримінальної відповідальності на Батьківщині (арк. 5 співбесіди від 23.02.2023);

- щодо причини звернення за міжнародним захистом, то ОСОБА_1 повідомив, що не може добровільно повернутися до Нігерії, адже йому немає куди саме повертатися, іншого місця для проживання окрім України. Те, що трапилось із його родиною та усні твердження стосовно того, що хтось застрелив його дядька, який планував звернутися за допомогою до правоохоронних органів Нігерії проти дій якоїсь банди, але від дядька позивач не отримав жодної інформації з приводу якої саме банди, свідчать про відсутність деталізації, нечіткі твердження особи свідчать про відсутність обгрунтованих суб`єктивних побоювань (арк. 3 співбесіди від 28.02.2023);

- звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС в Одеській області відбулось 17.02.2023, після відрахування із ВНЗ через фінансові складнощі, тому, враховуючи тривалий період перебування на території України з 2010 року, навчання у ВНЗ, інтеграцію до українського суспільства, обставину проживання кола друзів, що підтверджує у сукупності можливість більш раннього звернення за міжнародним захистом на території України та звернення із метою легалізації через відсутність легального статусу та відсутності документування посвідкою на тимчасове проживання, якою раніше був документований шукач захисту. Інформацію з приводу звернення за міжнародним захистом ОСОБА_1 отримав від свого друга ОСОБА_2 , який теж родом із Нігерії, що свідчить про можливість своєчасного звернення у випадку існування реальної загрози (арк. 2 співбесіди від 28.02.2023). До того ж, позивач не звертався за міжнародним захистом протягом навчання у ВНЗ через документування посвідкою на тимчасове проживання, мав статус студента та легальне перебування, що свідчить про звернення від 17.02.2023 лише з метою легалізації, що усно підтверджується під час проведення подальших співбесід (арк. 5 співбесіди від 09.03.2023).

Разом з тим, під час легального перебування на території України позивач не звертався за міжнародним захистом, підтримував зв`язок із близькими родичами, які перебували у Нігерії, враховуючи відсутність будь-яких проблем із подальшим проживанням, що додатково свідчить про відсутність суб`єктивних побоювань зазнати переслідувань за вищезазначеними ознаками. Крім того, ОСОБА_1 після відрахування із ВНЗ у 2019 році повідомив про те, що не мав можливостей щодо звернення за міжнародним захистом, адже намагався продовжити своє навчання в Україні та знайти гроші, щоб оплатити за навчання, але ситуація погіршувалась, згодом особа вирішила звернутися за допомогою до правоохоронних органів, але зрозуміла, що це може нашкодити його становищу або взагалі посадити до в`язниці, а зазначені твердження додатково вказують на те, що звернення відбувається лише з метою легалізації (арк. 4 співбесіди від 28.02.2023);

- за аналізом матеріалів особової справи вбачається, що позивач безперешкодно вибув з країни громадянської належності у 2010 році на навчання до України, де провчився аж до 2019 року. У той же час, елемент легального виїзду особи з Нігерії до України з використанням паспортного документу для виїзду за кордон та безперешкодного отримання візи на навчання вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади країни громадської належності (арк. 5 співбесіди 28.02.2023). ОСОБА_1 самостійно звертався в 2010 році до дипломатичних органів України на території Нігерії та безперешкодно отримав візу саме з метою навчання в Україні (арк. 6 співбесіди від 28.02.2023). Усе вищезазначене свідчить про відсутність жодних утисків, переслідувань з боку державних органів та можливість і бажання користуватися захистом країни громадянської належності (арк. 5 співбесіди від 28.02.2023);

- шукач захисту не відмовляється від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки він безперешкодно оформив на території України (м. Київ) у дипломатичному представництві Нігерії паспортний документ серії НОМЕР_1 (дата видачі 01.12.2021, дійсний до 30.11.2026), що додатково свідчить про бажання продовжувати користуватися захистом країни своєї громадянської належності, про відсутність жодних проблем та дискримінації при зверненні до державних установ країни громадянської належності (арк. 5 співбесіди від 28.02.2023). При цьому, ОСОБА_1 мав можливість безперешкодно отримати передбачені послуги від дипломатичного представництва Нігерії на території України, що свідчить про повну можливість реалізації своїх прав та свобод як гр. Нігерії (арк. 5 співбесіди від 09.03.2023);

- позивач мав можливість отримати вищу освіту на території Нігерії або інших країн Африки, але не скористався цією можливістю через усні твердження свого дядька щодо того, що Нігерія є небезпечною для особи та потрібно виїхати, разом з тим, рішення дядька не можуть вважатися особистими суб`єктивними переслідуваннями (арк. 4 співбесіди від 28.02.2023). Крім того, виїзд на навчання до України пов`язаний із кращим рівнем освіти, про що було повідомлено заявником під час інтерв`ю (арк. 4 співбесіди від 28.02.2023);

- за матеріалами особової справи відсутня інформація з приводу будь-яких переслідувань на адресу шукача захисту з боку державних або недержавних суб`єктів на території Нігерії, ані заявника ані членів його родини ніколи не затримували та не заарештовували у країні громадянської належності, не викрадали, ані заявник, ані його близькі родичі не скоювали злочин в Нігерії або інших країнах Африки, не був засуджений у судовому порядку, немає стосовно особи та його рідних вироку суду на Батьківщині, що додатково свідчить про відсутність обґрунтованих причин неможливості повернення (арк. 6 співбесіди від 28.02.2023);

- основоположні права та свободи ОСОБА_1 на Батьківщині порушені не були, про що було повідомлено під час проведення інтерв`ю від 28.02,2023 (арк. 6).

З матеріалів особової справи випливає, що позивач не був жодним чином обмежений в отриманні освіти, медичної допомоги, працевлаштуванні, сповідуванні власної релігії, свободі слова, вільному пересуванні у країні громадянської належності, що додатково підтверджує відсутність дискримінації щодо нього на території країни громадянської належності та передбачає можливість добровільного повернення (арк. 6 співбесіди від 28.02.2023). Під час проживання у Нігерії мав можливість вільного відвідування державних, комунальних, медичних та освітніх закладів (арк. 5 співбесіди від 28.02.2023). Крім того, шукач захисту повідомив про факт проживання та навчання в інтернаті протягом 10 років у штаті Огун, м. Ікенне (арк. 3 співбесіди від 07.03.2023). Заявник мав змогу вільно сповідувати Християнство та здійснювати релігійні обряди на території Нігерії, мав можливість періодично відвідувати церкви, що додатково свідчить про відсутність дискримінацій (арк. 8, 10 співбесіди від 28.02.2023).

За актуальною ІКП вбачається, що Нігерія є учасницею Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, 23 лютого міжконфесійні лідери та члени Центру розвитку сили та різноманітності провели «Вихідні дні молитви та Марш за мир» у семи штатах по всій країні: 10 січня громадська організація «Ініціатива Wilberforce 21 століття» організувала перший із трьох міжнародних круглих столів щодо свободи віросповідання, в якому взяли участь представники кількох мусульманських та християнських громад, що свідчить про пропаганду релігійної толерантності у віросповіданні на території Нігерії (повний текст у додатку № 11 до висновку). Позивач мав можливість вільного переміщення територією країни громадянської належності (арк. 5 співбесіди від 09.03.2023). Шукач захисту мав формальну можливість отримання як освіти так і працевлаштування на території Нігерії, що свідчить про відсутність будь-якої дискримінації (арк. 6 співбесіди від 09.03,2023);

- елемент побоювання щодо загрози з боку племені (традиційного клану). Щодо цього елементу, то ОСОБА_1 повідомив про те, що його покійний батько був вождем традиційного клану «olowu of owu». Позивач не може надати документальне підтвердження діяльності свого батька саме вождем цього клану та не має жодних доказів, враховуючи такий впливовий статус батька (арк. 4 співбесіди від 09.03.2023). Заявник ніколи не був учасником міжрелігійних, міжетнічних або міжплемінних конфліктів (арк. 7 співбесіди від 07.03.2023). Крім того, шукач захисту продовжував проживати на території Нігерії понад 10 років після ймовірного вбивства родичів та за такий тривалий час не отримував конкретних, особистих погроз на період проживання у країні громадянської належності, що додатково спростовує ймовірні побоювання (арк. 3 співбесіди від 07.03.2023). Позивач повідомив інформацію стосовно того, що начебто належить до клану «olowu of owu», водночас у подальших проведених інтерв`ю спростував повідомлену інформацію (арк. 4 співбесіди від 09.03.2023). Додатково, до вбивства батьків ОСОБА_1 мав відношення до племені, вождем якого начебто був його батько, а після вбивства жодного відношення до вищевказаного племені, що свідчить про те, що заявник особисто не мав вже ніякого відношення до племені «olowu of owu» (арк. 3 співбесіди від 07.03.2023).

Позивач не володіє детальною інформацією стосовно лідерів, особливостей, традиційних ритуалів, історії, символів, визначних подій, які пов`язані із діяльністю племені та якими користуються у повсякденній діяльності, що свідчить про відсутність деталізованої інформації (арк. 3 співбесіди від 07.03.2023). Разом з тим, за життя батько не запрошував особу до спільної координаційної діяльності із представниками зазначеного племені, шукач захисту не отримував жодних відзнак, винагород, сприяння від представників зазначеного племені, не спілкувався із іншими представниками цього племені, ніколи не асоціював себе із безпосередньою діяльністю вказаного племені (арк. 4 співбесіди від 07.03.2023). Крім того, щодо участі представників у соціальному або політичному житті країни, то за словами заявника в ній приймає участь тільки король зазначеного племені, що додатково спростовує будь-яке ймовірне переслідування на адресу фігуранта (арк. 4 співбесіди від 07.03.2023). Щодо опису процедури переходу влади вождя від батька до сина щодо наслідування посади «вождя», переходу його повноважень та їх характеру, про це нічого не відомо шукачу захисту, що свідчить про відсутність обґрунтування власних побоювань (арк. 6 співбесіди від 07.03.2023).

За час перебування на території України до ОСОБА_1 ніхто не звертався із представників племені «olowu of owu» з приводу участі особи у їхній подальшій діяльності, враховуючи ймовірність спадкоємності титулу «вождя», що додатково вказує на відсутність будь-яких протиправних дій направлених саме із цією ознакою (арк. 6 співбесіди від 07.03.2023). Крім того, позивач не володіє інформацією стосовно шести правлячих будинків племені «olowu of owu»: «Амороро», «Отілета», «Айолое», «Акінджобі», «Акіносо» та « Лагбеду », що свідчить про повну відсутність інформації та незацікавленість особи стосовно діяльності даного клану (арк. 4 співбесіди від 09.03.2023). Крім того, заявник ніколи отримував на свою адресу особистих погроз від представників вищевказаного племені, про що було повідомлено в інтерв`ю від 09.03.2023, що додатково спростовує будь-які висловлювання щодо ймовірних побоювань з боку племені (арк. 4). Шукач захисту під час проживання у Нігерії нічим не відрізнявся від інших громадян країни, не мав особливих прикмет належності до традиційного клану «olowu of owu», тобто нічим не відрізнявся, ніколи не носив традиційний одяг племені та мав звичайну зовнішність (арк. 5 співбесіди від 09.03.2023).

ОСОБА_1 повідомив про те, що боїться бути вбитим через те, що начебто є спадкоємцем клану, водночас, заявник після ймовірного вбивства батька/батьків тривалий час безпроблемно проживав на території Нігерії, жодних спроб до його вбивства не приймалося (арк. 9 співбесіди від 28.02.2023). Крім того, шукач захисту ніколи не зустрічався безпосередньо із людьми, які причетні до вбивства батьків та брата (арк. 2 співбесіди від 07.03.2023).

За матеріалами ОС відсутня інформація стосовно того, чи контактував хтось із племені безпосередньо із дядьком, після вбивства батьків, враховуючи той факт, що він був близьким родичем покійного батька - вождя, а саме його рідним братом (арк. 4 співбесіди від 07.03.2023, арк. 3 співбесіди від 09.03.2023);

- елемент вбивства рідного дядька від рук якоїсь (невідомої) банди та ймовірні погрози на адресу шукача захисту у випадку його добровільного повернення, ОСОБА_1 повідомив про те, що його можуть вбити якісь або якась банда, яка вбила його рідного брата у 1998 році та рідного дядька у 2021 році, натомість особа не володіє жодною детальною інформацією з приводу даного елементу, що свідчить про відсутність детальної, послідовної інформації, чітких вказівок на діяльність банди, тощо. Під час останнього спілкування із своїм дядьком, останній скаржився на якусь банду та розповідав про звернення до правоохоронних органів, однак не володіє подробицями (арк. 7 співбесіди від 28.02.2023, арк. 1 співбесіди від 07.03.2023). Єдине, що відомо особі, це те, що ця банда діє на території Лагос, натомість у відповідності до керівництва Європейського офісу з питань надання притулку (EASO) за країною Нігерія від 2021 року (остання редакція) повідомлено про те, що дивлячись на показники, можна зробити висновок, що в штаті Лагос (м. Лагос), загалом, немає реального ризику для цивільних осіб бути особисто постраждалими у розумінні статті 15 (с) КД (арк. 7 співбесіди від 28.02.2023). Позивач не може повідомити коли саме в його дядька виникли проблеми із бандою/бандами, коли йому про це стало відомо, мотивуючи або 2020 або 2021 роком, що свідчить про численні розбіжності (арк. 1 співбесіди від 07.03.2023). Надалі під час проведення співбесіди від 07.03.2023 заявник повідомив, що його дядько у 2019 році йому повідомив про те, що взяв позику з метою оплатити навчання особи на території України, разом з тим, зазначив, що востаннє дядько йому надсилав гроші у 2018 році, водночас пізніше повідомив, що його дядько розповів про свій борг лише у 2019 році, а той борг взяв у 2018 році, що свідчить про численні розбіжності (арк. 1 співбесіди від 07.03.2023).

Заявник не може надати документів, які б підтверджували те, що саме ОСОБА_4 є його рідним дядьком або інші документи на ім`я свого дядька, що не виключає співпадіння поширеного прізвища « ОСОБА_5 » (арк. 8 співбесіди від 28.02.2023). Шукач захисту не володіє датою народження свого рідного дядька, це один елемент який вказує на сумнівність повідомленої ним інформації (арк. 8 співбесіди від 28.02.2023). Щодо факту смерті рідного брата, то на той період часу іноземець начебто перебував в інтернаті, не володіє жодною інформацією стосовно того, яким чином загинув його брат, не володіє інформацією в якому віці загинув та інше, що свідчить про відсутність взаємозв`язку між діяльністю банд, вбивством брата та особистою загрозою для особи (арк. 8 співбесіди від 28.02.2023) . Заявник повідомив, що після вбивства батьків його рідний дядько займався його вихованням та відправив до інтернату, водночас, начебто його дядько не був офіційним законним представником особи на території Нігерії, особі не відомо чи повернув його дядько позику, яку начебто він взяв у банди (арк. 7 співбесіди від 07.03.2023), крім того, ОСОБА_1 ніколи не отримував особистих погроз або спроб розшуку на свою адресу від банд, в яких начебто його дядько взяв позику, що свідчить та спростовує ймовірний елемент побоювання (арк. 11 співбесіди від 28.02.2023). Заявник ніколи не зазнавав будь-яких протиправних дій з боку банди, яка ймовірно загрожувала його рідному дядьку, що свідчить про відсутність зазнати безпосередньої загрози (арк. 5 співбесіди від 07.03.2023). Шукач захисту ніколи не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насилля з боку радикальних/екстремістських/бандитських угрупувань на території Нігерії (арк. 6 співбесіди від 07.03.2023). Крім того, різняться відомості стосовно майна, яким володів його дядько на території країни громадянської належності: під час проведення інтерв`ю від 28.02.2023 (арк. 9) позивач повідомив про те, що його дядько не володів жодним майном у Нігерії і орендував квартири, натомість у написаній власноруч заяві від 17.02.2023 повідомив що, його дядько продав свою власність і взяв позику в якоїсь банди, щоб оплатити за навчання в Україні (арк. 2). Зазначені розбіжності іноземець належним чином обґрунтувати не зміг (арк. 9 співбесіди від 28.02.2023).

Варто зауважити, стосовно характеру спілкування із дядьком протягом 2019-2021, то ОСОБА_1 повідомив, що він часто спілкувався із ним на побутові та буденні теми, що додатково свідчить про відсутність повідомлень про загрозу з боку банди (арк. 7 співбесіди від 07.03.2023). Крім того, за результатами проведених співбесід виявлено низку розбіжностей щодо характеру та періоду спілкування дядька із представниками банди, отримання погроз, надання фінансової допомоги заявнику, тощо. У написаній власноруч заяві від 17.02.2023 (арк. 2) повідомив, що боїться бути вбитим від банди, яка вбила його дядька, натомість, шукач захисту при проведенні подальших процедур не може вказати на агентів вбивства свого дядька.

За актуальною ІКП вбачається, що держава прагне покласти край бандитизму, зокрема розгортання реактивних літаків «Tuscano» сприяло нападу уряду на бандитів. Згідно з повідомленнями, у серпні 2021 року військові бомбардування реактивними літаками вбили понад 78 бандитів під час операції, а в грудні 2021 року внаслідок військової операції ОСОБА_6 атакував збройові бази ІSWAP у Кусумі та Сігірі, штат Борно, в результаті яких загинув відомий бандитський командир ОСОБА_7 і частина його бійців були вбитими (повний текст у додатку №3 до висновку);

елемент аналізу наданих документальних доказів. Задля підтвердження власної історії переслідування ОСОБА_1 надав до управління скриншот із сайту газети «Naira land» без належного перекладу та свідоцтво про смерть серії № НОМЕР_2 та лікарське свідоцтво про причину смерті серії №0009282. Під час опитування шукача захисту останній повідомив про те, що у лютому 2022 року він дізнався про смерть свого дядька на сайті «Naira land» (скриншот долучений до матеріалів ОС), на який він заходив один раз на пів року, де натрапив на новину смерті, а до цього намагався вийти на зв`язок та здійснював пошук дядька у мережі «Фейсбук» (арк. 5 співбесіди від 07.03.2023). Під час проведення інтерв`ю від 07.03.2023 ОСОБА_1 обіцяв зайти зі свого мобільного пристрою на вищевказаний сайт та надати відповідне посилання про смерть, разом з тим, він не міг надати посилання, вказуючи на той факт, шо кожну хвилину там інформація оновлюється, на сайті понад 5000 сторінок інформації (арк. 5). Крім того, шукач захисту постійно плутається коли знайшов інформацію про смерть свого дядька, чи то вересень, чи то жовтень 2022 року. Разом з тим, востаннє зі своїм дядьком заявник спілкувався у січні 2021 року (арк. 7 співбесіди від 28.02.2023). Крім того, за усними твердженнями особи, він попрохав свого друга на установчі дані ОСОБА_8 отримати свідоцтво про смерть свого дядька, який виїздив до медичної установи, де нарочно отримав сертифікат (арк. 7 співбесіди від 28.02.2023). Під час проведення інтерв`ю від 28.02.2023 року, ОСОБА_1 зазначив, що друг йому скинув це свідоцтво про смерть минулого місяця, тобто у січні 2022 року, шляхом направлення на адресу його електронної пошти (арк. 7). Задля підтвердження даного факту, заявника було сповіщено про необхідність надання підтвердження електронного листування зі своїм другом, а саме переписки на електронній пошті, де було б вказані установчі дані особи, яка надіслала свідоцтво про смерть, дату, електронну адресу відправника та інше, на що шукач захисту повідомив, що він має ці матеріали на своєму комп`ютері, а з телефону він зайти не може, адже забув свій пароль від електронної пошти (арк. 7 співбесіди від 28.02.2023).

За словами позивача, його друг ОСОБА_8 за його проханням у жовтні 2022 року поїхав до лікарні, надав словесно дані дядька заявника, ОСОБА_1 з лікарні надіслали на електронну пошту свідоцтво про смерть, яке він відправив протягом листопаду - грудня 2022 року на електронну адресу особи. За твердженнями заявника, його друг ОСОБА_8 виїхав із Нігерії до Великої Британії також у 2022 році (арк. 8 співбесіди від 07.08.2023 року). ОСОБА_1 не надав до ГУ ДМС в Одеській області обіцяну копію скриншоту стосовно переписки із своїм другом, зазначивши, що вже він видалив 2-3 місяці назад переписку із своєї електронної пошти, натомість раніше повідомляв що не пам`ятав пароль від входу, що свідчить про численні розбіжності (арк. 8 співбесіди від 07.03.2023).

На Батьківщині іноземця немає у відкритому доступі окремого реєстру, де можна переглянути свідоцтва про смерть гр. Нігерії у електронному вигляді (арк. 9 співбесіди від 07.03.2023).

За актуальною ІКП вбачається, що: «особа, яка звертається за свідоцтвом про смерть, повинна бути кровним родичем померлого, крім того, слід повідомити до найближчого офісу NPC протягом 7 днів із дати смерті. Щоб отримати свідоцтво про смерть, необхідно надати наступну інформацію: заява на отримання свідоцтва про смерть; ваше ім`я, якщо ви повідомляєте про смерть (або ім`я іншої особи, яка повідомляє про смерть); ім`я померлої особи; місце народженця та дата народження померлого; вік, стать та сімейний стан померлого на момент смерті; місце настання смерті; причини, що спричинили смерть; детальна інформація про подружжя або дітей померлого (особливо якщо вони перебували на утриманні померлого); документи, що посвідчують особу особи, яка повідомляє про смерть; копії документів померлої особи; свідоцтво про смерть, видане медичним закладом; докази того, що померла особа є родичем (по крові) особи, яка звертається за свідоцтвом про смерть.

За матеріалами ОС, друг ОСОБА_8 не є кровним родичем ані самого заявника, ані його дядька. Крім того, друг не володів такою детальною інформацію стосовно обставин смерті дядька шукача захисту (арк. 8 співбесіди від 07.03.2023). Варто зауважити, що за усними твердженнями особи, його друг ОСОБА_8 не може надіслати копію документів, які підтверджують особу дядька шукача захисту, що додатково підтверджує можливість отримання другом відповідного документу (арк. 8 співбесіди від 07.03.2023).

У лікарському свідоцтві про причину смерті №0009282 дата смерті дядька - ІНФОРМАЦІЯ_2 , 09:35 год., видане свідоцтво ІНФОРМАЦІЯ_2 в університетській клініці штату Лагос, м. Ікеджа, а саме свідоцтво про смерть видане державною комісією з народонаселення № D 10 072518, в якому нерозбірливо написане місце смерті, а повна адреса звичайного місця проживання померлого: АДРЕСА_1 , місце видачі - Мейнленд, район забудови територіальної ради, а дата - 11.01.2022. Усе вищевказане свідчить про те, що за усними твердженнями особи, його друга ОСОБА_10 він попрохав поїхати до лікарні у жовтні 2022 року, а надіслав на електронну адресу документи у листопаді- грудні 2022 року, зокрема не платив за отримання свідоцтва про смерть, що спростовується актуальною ІКП: «смерть, про яку повідомляється через 30 днів із дати смерті та протягом 12 місяців із дати смерті, можна зареєструвати за плату, встановлену Комісією. Смерть, про яку повідомляється після 12 місяців з дня смерті може бути зареєстровано лише з письмового та підписаного дозволу заступника голови реєстратора Комісії» (повний текст у додатку №21 дав висновку).

Разом з тим, є ряд випадків, при яких свідоцтво про смерть не видається, зокрема:

якщо особа померла за підозрілих обставин;

якщо особа є об`єктом поліцейського розслідування;

якщо сім`я проти розтину;

якщо померла особа була злочинцем і померла під опікою уряду, тіло ніколи не може бути передане сім`ї.

У всіх цих випадках медичні заклади не мають права видавати будь-які свідоцтва про смерть (повний текст у додатку №21 до висновку). За аналізом документів, а саме лікарського свідоцтва про причину смерті №0009282 вказано, основною причиною смерті було проникаюче вогнепальне поранення живота та лівосторонній гемоторакс, тому враховуючи це, цей випадок скоріше за все відносить до тих, які відбулися за підозрілих обставин, або якщо особа є об`єктом поліцейського розслідування, враховуючи ймовірність того, що він був застреленим.

Щодо подробиць смерті дядька, то ОСОБА_1 зазначив, що він не володіє ані місцем, де вбили його дядька, ані де саме він похований, не приймав участі у організаційно-матеріальному забезпеченні поховання (арк. 2, 3 співбесіди від 09.03.2023).

За словами особи, його дядько був забезпеченою людиною на території Нігерії, що вказує на відсутність потреби брата позику у банди, яка нібито його вбила. Разом з тим, виявлені безліч розбіжностей щодо дати отримання свідоцтва про смерть дядька, виявлено додаткові розбіжності щодо попереднього місця проживання дядька. Крім того, ОСОБА_1 повідомив, що не може надати до ГУ ДМС в Одеській області свідоцтва про смерть його батьків та рідного брата, мотивуючи це тим, що пройшов тривалий період часу, разом з тим, за допомогою свого друга він отримав свідоцтво про смерть свого дядька, який не був його близькою особою та його законним представником після смерті батьків, що свідчить про сумнівність вищевказаного (арк. 7,11 співбесіди від 28.02.2023).

Варто зауважити, що за актуальною ІКП на території країни громадянської належності широко розповсюджені випадки підроблення документів, серед яких найбільш розповсюдженими є свідоцтва про смерть та народження: у листопаді 2017 року в інтерв`ю виданню Vanguard Генеральне консульство Федеративної Республіки Німеччини в Нігерії заявило, що «рівень підробки документів у Нігерії дуже високий». Джерела ЗМІ посилаються на повідомлення Національної пенсійної комісії Нігерії про те, що «фальшиві документи», які надають «докази» чиєїсь смерті, були використані для отримання пенсійних виплат зазначеної особи (повний текст у додатку №20 до висновку).

За аналізом матеріалів ОС вбачається, що позивач плутається у власних твердженнях щодо агентів ймовірного переслідування: чи то проблема пов`язана із вождем племені, чи то з фінансовою позикою дядька (арк. 2 співбесіди від 07.03.2023). Разом з тим, враховуючи відсутність особистих переслідувань на території Нігерії, про які шукач захисту неодноразово повідомляв.

Матеріали ОС містять розбіжності тексту із розповіддю особи.

Так, на момент виїзду з країни громадянської належності залишилися проживати рідний дядько та рідна сестра особи. Крім того, у батьків особи у власності залишилися можливо або будинок, або земельна ділянка у м. Лагос, хто наразі цим володіє заявнику не відомо (арк. 4 співбесіди від 07.03.2023). Зазначене свідчить про наявність у шукача захисту адаптаційних умов у випадку добровільного повернення до країни громадянської належності.

Разом з тим, варто зауважити, що на момент виїзду іноземець проживав за адресою: АДРЕСА_2 разом зі своїм дядько протягом року і жодних особистих погроз не отримував, що додатково свідчить про відсутність погроз або переслідувань (арк. 4 співбесіди від 09.03.2023). За аналізом матеріалів ОС, на адресу особи відсутні будь-які погрози або переслідування за цей рік проживання у АДРЕСА_2 (арк. 5 співбесіди від 09.03.2023). Щодо ймовірних погроз на адресу його дядька, то заявник не володіє такою інформацію (арк. 5 співбесіди від 09.03.2023). Крім того, ОСОБА_1 протягом року перед виїздом інколи допомагав людям/сусідам у домашніх справах, купував продукти, тобто був залучений до суспільного життя в Нігерії та не сприймав спроб до переховування (арк. 5 співбесіди від 09.03.2023).

Виїзд шукача захисту з Нігерії до України та звернення до ГУ ДМС в Одеській області за міжнародним захистом обумовлені суто особистими мотивами, а звернення до ГУ ДМС в Одеській області з метою тимчасової легалізації для подальшого перебування та працевлаштування в Україні (арк. 9 співбесіди від 28.0.2023). Позивач чітко вказав про головну причину свого звернення від 17.02.2023 року - легалізацію (арк. 5 співбесіди від 09.03.2023).

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.

Згідно ст. 4 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Як визначено ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України,- за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон №3671-VI).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За визначенням, наведеним в п.13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, в силу вимог ст.6 зазначеного Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні.

Суд також зауважує, що у розумінні ч.1 ст.5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до ч.5 ст. 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як визначено ч.1 ст.7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.7 ст.7 Закону 3671-VI).

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно пунктів 45 та 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) для того, щоб уважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст.8 Закону 3671-VI, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення (ч.7 ст.8 Закону №3671-VI).

Отже, підставами для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидна необґрунтованість заяви, особи яка звернулась за захистом, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом МВС України №649 від 03.03.2016р. (надалі Правила №649).

Підпунктом б пункту 4.3 розділу IV Правил №649 визначено, що на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до п.п.4.4, 4.6 розділу IV Правил №649 рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Слід також вказати, що згідно пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Суд зауважує, що виходячи з приведених вище правових норма, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як встановлено судом, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Нігерії, небажання повернення до країни громадянської належності з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу, біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Слід також зазначити, що усні твердження позивача з приводу дати прибуття до України та шляху, які були повідомлені у ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області суттєво відрізняються: а саме, дата приїзду під час проведення інтерв`ю ГУ ДМС в Одеській області - 2010 рік, від якого він не повертався до Нігерії, під час проведення інтерв`ю із співробітниками Голосіївського УП ГУНП у м. Києві - прибув до України у 2016 році; крім того, маршрут слідування теж відрізняється, і періоди проживання у м. Київ та м. Дніпро теж.

В свою чергу таке тривале зволікання із зверненням до уповноваженого органу за міжнародним захистом, на переконання суду, не узгоджується з вимогами ст. 5 Закону.

До того ж, не можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Усні твердження заявника з приводу ймовірного застосування тортур у випадку добровільного повернення, можливість ймовірного вбивства не містять логічних, чітких та послідовних обґрунтувань (арк. 6 співбесіди від 28.02.2023).

Наведеним підтверджується відсутність обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Відтак, обґрунтування позивача, з урахуванням зміни власних пояснень вважаються сумнівними, місять в собі елементи неправдоподібності, у зв`язку із чим ґрунтовно не були прийняті територіальним підрозділом ДМС і вважаються такими, що використовуються заявником з метою введення в оман у територіального підрозділу ДМС оману задля посилення власних позицій під час вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, побоювання заявника стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальним характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час процедури набуття міжнародного захисту шукач захисту чітко зазначив, що він не був учасником жодних конфліктів із представниками інших релігійних конфесій в громадянської належності.

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлює існування на території країни походження.

З огляду на наведене вище встановлене з матеріалів особових справ позивача, громадянин Нігерії ОСОБА_1 не зазнавав переслідувань за ознаками громадянства, національності, раси, етнічної належності або віросповідання, не був членом жодних політичних партій, громадянських чи інших організацій у країні громадянської належності, переслідувань з боку діючої влади Нігерії не зазнавав.

Підсумовуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що з матеріалів особової справи не спостерігається фактів реального переслідування позивача в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З огляду на усе викладене вище можна дійти висновку про те, що згідно матеріалів особової справи позивача, його виїзд за межі Нігерії не носив характеру втечі від переслідувань, не був обумовлений небезпекою зазнати безпосередньої загрози.

Отже, під час подання заяви, шукачка притулку не надав відомостей або доказів про його утиски у країні походження й документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не було надано також аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання переслідувань і наявності загрози його життю, здоров`ю чи можливості застосування по відношенню до нього жодного фізичного насилля.

Звертаючись до суду з цим позовом, посилаючись на неможливість повернення до країни громадянської у зв`язку із реальними побоюваннями за власне життя, позивачем не зазначено та не доведено будь-яких причин, які б унеможливлювали його повернення на батьківщину.

За таких обставин, суд переконаний, що твердження заявника щодо загрози його життю у разі повернення до Нігерії, викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними; у разі повернення до Нігерії немає підстав вважати, що позивачу буде загрожувати ризик зазнати переслідувань; має місце невідповідність задекларованого наміру отримати статус біженця з огляду на незаконне знаходження в Україні протягом певного періоду та не звернення за захистом.

Судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 12, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 293, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , телефон: НОМЕР_3 )

Головне управління Державної міграційної служби України (адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, , електронна пошта: )

Головуючий суддя Потоцька Н.В.