Справа № 500/4705/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/4705/22 пров. № А/857/5758/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.03.2023р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Дарморіс Оксани Маркіянівни, діючої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській обл. про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, зобов`язання призначити пенсію за віком на пільгових умовах (суддя суду І інстанції: Мандзій О.П., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 01.03.2023р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 01.03.2023р.),-

В С Т А Н О В И В:

28.12.2022р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) представник адвокат Дарморіс О.М., діюча на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася за допомогою засобів поштового зв`язку до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Житомирській обл. № 87 від 01.12.2022р. щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах згідно з п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

зобов`язати відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. зарахувати ОСОБА_1 до трудового (страхового) стажу відповідно до ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та стажу роботи по спеціальності (пільгового) період перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 22.06.1998р. по 22.06.2001р.;

зобов`язати ГУ ПФ України в Тернопільській обл. призначити та виплатити з 28.11.2022р. позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п.«б» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції до внесення змін Законом України № 213-VIII від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»;

судові витрати стягнути з відповідачів (а.с.1-5).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (в письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.34-35).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.03.2023р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення відповідача ГУ ПФ України в Житомирській обл. № 87 від 01.12.2022р. про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах; зобов`язано відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період з 22.06.1998р. по 22.06.2001р. та до пільгового стажу за Списком № 2 періоди з 19.03.1991р. по 25.01.1995р. та з 26.01.1995р. по 31.07.2008р. та призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України № 213-VІІІ від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», з 28.11.2022р.; стягнуто з державного бюджету за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Тернопільській обл. на користь позивача судовий збір у розмірі 496 грн. 20 коп.; стягнуто з державного бюджету за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Житомирській обл. на користь позивача судовий збір у розмірі 496 грн. 20 коп. (а.с.53-61).

Не погодившись із винесеним рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Тернопільській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.65-70).

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що у зв`язку із відсутністю у позивача необхідного страхового та пільгового стажу згідно з ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», їй було відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Також висновки суду щодо чинності положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та можливість застосування його під час вирішення спору є безпідставними.

У свою чергу, представлені позивачем довідки про підтвердження пільгового стажу роботи не засвідчені підписом керівника підприємства згідно вимог Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р., а тому не можуть бути враховані під час прийняття рішення про призначення спірної пенсії.

Окрім цього, звертає увагу на наявність дискреційних повноважень пенсійного органу щодо вирішення питання про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Представник позивача - адвокат Дарморіс О.М. скерувала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, через що ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.91-93).

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін (зворот а.с.69), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянтом подану апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі; представником позивача скеровано відзив на апеляційну скаргу; сторонами не заявлено клопотань про витребування додаткових доказів по справі тощо.

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом трудової діяльності працювала на різних посадах, що підтверджується відомостями її трудової книжки серії НОМЕР_1 від 19.03.1991р. (а.с.7-8, 11-12).

28.11.2022р. позивач звернулась до ГУ ПФ України в Тернопільській обл. із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Вказана заява про призначення пенсії з доданими документами була розглянута за принципом екстериторіальності відповідачем ГУ ПФ України в Житомирській обл., яке своїм рішенням № 87 від 01.12.2022р. відмовило у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах (а.с.29 і на звороті).

Спірне рішення обґрунтовано недосягненням позивачем 55-річного віку та відсутністю пільгового стажу в розрізі приписів п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Страховий стаж позивача становить 21 рік 04 місяці 05 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період догляду за дитиною ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до досягнення трирічного віку, у зв`язку з тим, що у свідоцтві про народження відсутній штамп про видачу паспорта. Для зарахування до страхового стажу періоду догляду за дитиною до досягнення трирічного віку необхідно надати паспорт дитини або зазначити в заяві інформацію про здійснення догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. За доданими документами до пільгового стажу позивача за Списком № 2 не зараховано періоди з 19.03.1991р. по 25.01.1995р. та з 26.01.1995р. по 31.07.2008р., оскільки пільгові довідки № 03/11/15 та № 03/11/14 від 03.11.2022р. видані ліквідатором та потребують перевірки (а.с.29 і на звороті).

Листом ГУ ПФ України в Тернопільській обл. № 1900-0204-8/36885 від 06.12.2022р. позивачу повідомлено про відмову у призначенні пенсії згідно поданої нею заяви від 28.11.2022р. (а.с.28).

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць жінкам після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах, та на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-IV - з іншого в частині віку та страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, тому, оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, враховуючи наявність у позивача відповідного віку (понад 50 років), наявність достатнього страхового стажу (понад 20 років) та пільгового стажу (понад 10 років), що дає право на призначення пенсії за віком з пільгових умовах за Списком № 2, суд дійшов до висновку про невідповідність рішення ГУ ПФ України в Житомирській обл. № 87 від 01.12.2022р. про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, в контексті ч.2 ст.2 КАС України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначає Закон України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 8 цього Закону передбачено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із ч.3 ст.4 цього Закону виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст.5 вказаного Закону цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Згідно з п.2 розділу XV «Прикінцеві положення» вказаного Закону пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (Закон № 1788-ХІІ).

03.10.2017р. Верховною Радою України було ухвалено Закон України № 2148-VIII від 03.10.2017р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (набрав чинності з 11.10.2017р.), який доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

За приписами ст.12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом «б» ст.13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015р., збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, через що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020р. у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

За таких умов відмова пенсійного органу в призначенні ОСОБА_1 , яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням недосягнення нею 55-річного пенсійного віку, визначеного п.2 ч.2 ст.114 Закону № 1058-ІV, є протиправною.

Ураховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про те, що ОСОБА_1 набула право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п.«б» ст.13 Закону № 1788-ХІІ.

Відмовляючи позивачу у призначені пенсії на пільгових умовах, відповідач ГУ ПФ України в Житомирській обл. в оскаржуваному рішенні № 87 від 01.12.2022р. також покликалося на відсутність пільгового стажу.

Відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю /КЗпП/ України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону № 1788-ХІІ, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р. затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, у відповідності до п.1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п.3 вказаного за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За приписами п.20 зазначеного Порядку у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

З метою забезпечення соціального захисту та належного пенсійного забезпечення працівників, зайнятих на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими й особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, наказом Міністерства праці та соціальної політики № 383 від 18.11.2005р. затверджено Порядок застосування Списків № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Відповідно до п.3 цього Порядку при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92 (приклади у додатках 1, 2).

Згідно п.10 вказаного Порядку для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637.

Отже, необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у Списку № 2, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією за результатами атестації умов праці, яке полягає у наявності результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.

При цьому, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, тому для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Як слідує з трудової книжки позивач 19.03.1991р. прийнята на роботу відпалювачем скловиробів по І розряду на Бережанський склозавод, який 22.06.1994р. реорганізовано у ВАТ «Бережанський склозавод»; з 10.08.1994р. працювала відпальником скловиробів по І розряду; з 26.01.1995р. переведена на посаду різальника на вогні по II розряду; 31.07.2008р. звільнена з роботи за згодою сторін (а.с.11-12).

Згідно з довідками про підтвердження пільгового стажу роботи №№ 03/11/14 та 03/11/15 від 03.11.2022р., виданих ВАТ «Бережанський склозавод», позивач ОСОБА_1 виконувала роботу в шкідливих умовах в скляному виробництві: відпалювала гарячі скловироби вручну в період часу з 19.03.1991р. по 25.01.1995р. (03 роки 10 місяців 06 днів), за професією, посадою відпальник скловиробів, що передбачена Списком № 2, розділом XVIII, підрозділ 1а, затв. постановою КМ України № 162 від 11.03.1994р.; та різала гарячі скловироби вручну в період часу з 26.01.1995р. по 31.07.2008р. (13 років 06 місяців 05 днів) за професією, посадою різальник на вогні, що передбачена Списком № 2, розділом XVIII, підрозділ 1а, затв. постановою КМ України № 36 від 16.01.2003р. (а.с.15-16).

Атестація робочих місць професій і посад, в тому числі, відпальник скловиробів у 1993 році та різальник на вогні у 1998, 2001, 2005 роках, проведена та підтверджена висновками щодо якості проведеної атестації робочих місць за умовами праці № 138/05 від 02.10.2002р., № 172/05 від 19.12.2002р., № 042/05 від 06.03.2001р., № 05-02/037 від 31.01.2006р. (а.с.17-25).

Відповідно до довідки ВАТ «Бережанський склозавод» № 03/11/13 від 03.11.2022р. умови праці різальника на вогні після проведеної атестації робочих місць у 2000 році не змінились (а.с.26).

Таким чином, на підприємстві, де працювала позивач, було проведено атестацію робочих місць за умовами праці, за результатами яких підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за посадами відпальник скловиробів та різальник на вогні, що містяться у Списку № 2, які вона займала в спірні періоди з 19.03.1991р. по 25.01.1995р. та з 26.01.1995р. по 31.07.2008р., що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці, довідками про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, висновками щодо якості проведеної атестацій робочих місць за умовами праці, а тому вказані періоди підлягають зарахуванню до пільгового стажу позивача за Списком № 2.

Водночас, за час роботи у ВАТ «Бережанський склозавод» у позивача народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 19.05.1998р. (а.с.13).

За змістом ч.1 ст.24 Закону № 1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону № 1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як слідує з довідки ВАТ «Бережанський склозавод» № 03/11/40 від 03.11.2022р., у період з 22.06.1998р. по 22.06.2001р. позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років на підставі наказу № 589 від 22.06.1998р. (а.с.14).

За змістом ст.181 КЗпП України, що узгоджується з положеннями ст.56 Закону № 1788-ХІІ, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.

Отже, до загального і спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Таким чином, час зазначеної відпустки в повному обсязі зараховується до загального стажу роботи, а також до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років і на пільгових умовах. При цьому виключається можливість зменшення тривалості трудового стажу в зв`язку з невиконанням під час відпустки своїх безпосередніх трудових обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.05.2018р. у справі № 607/6447/17-а, 16.05.2019р. у справі № 607/15077/16-а, від 19.02.2020р. у справі № 607/19152/15-а.

Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, враховуючи наявність у позивача відповідного віку (понад 50 років), наявність достатнього страхового стажу (понад 20 років) та пільгового стажу (понад 10 років), що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність рішення ГУ ПФ України в Житомирській обл. № 87 від 01.12.2022р. про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, вимогам закону.

Окрім цього, за усталеною судовою практикою дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відповідачі не наділені повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Водночас, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі № 21-1465а15.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ в Тернопільській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.03.2023р. в адміністративній справі № 500/4705/22 залишити без задоволення, а вказані рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 23.06.2023р.