Справа № 360/1399/22
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2023-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року справа №360/1399/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Компанієць І.Д., Сіваченко І.В., секретар судового засідання Антіпов М.О., за участю представника позивача Бездоля О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 р. у справі № 360/1399/22 (головуючий І інстанції Захарова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Луганського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

21 лютого 2022 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до судуз позовом до Луганського апеляційного суду (далі І відповідач), Державної судової адміністрації України (далі ІІ відповідач), Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області (далі ІІІ відповідач), у якому позивач просив: визнати протиправними дії Луганського апеляційного суду щодо невиплати суддівської винагороди при звільненні з посади судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_1 з 01 січня 2020 року по 21 липня 2020 року; зобов`язати Луганський апеляційний суд розрахувати суддівську винагороду судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 21 липня 2020 року, обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів; зобов`язати Луганський апеляційний суд розрахувати та виплатити заборгованість з суддівської винагороди при звільненні з посади судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_1 з 01 січня 2020 року по 21 липня 2020 року, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Указом президента України від 18 квітня 1997 року № 342/97 він призначений строком на п`ять років на посаду судді Перевальского районного суду Луганської області, постановою Верховної Ради України від 04 липня 2002 року № 57-ІV обраний суддею цього суду безстроково, постановою Верховної Ради України від 16 листопада 2006 року № 365-V обраний суддею Апеляційного суду Луганської області.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 14 липня 2020 року № 2115/0/15-20 позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Луганської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом в.о. голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області від 21 липня 2020 року № 14-т відраховано суддю ОСОБА_1 зі штату Апеляційного суду Луганської області 21 липня 2020 року у зв`язку із поданням заяви про відставку; наказано виплатити судді ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2019 рік тривалістю 15 календарних днів та за 6 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 12 грудня 2019 року по 21 липня 2020 року; виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою у зв`язку з виходом у відставку.

З 01 січня 2020 року по 21 липня 2020 року позивачу не виплачувалася суддівська винагорода.

Позивач неодноразово звертався з заявами щодо не отримання суддівської винагороди до голови Луганського апеляційного суду, до голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області, до голови Державної судової адміністрації України, звертався з заявами до поліції м. Сєвєродонецька та Сєвєродонецького міського суду про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявами про вчинення відносно нього кримінальних правопорушень, передбачених статтями 172, 356 Кримінального кодексу України. Однак, незважаючи не це, у період з 01 січня 2020 року по 21 липня 2020 року, а також, після виходу у відставку позивач не отримав суддівську винагороду.

Позивач вважає такі дії відповідачів протиправними та просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 р. у справі № 360/1399/22 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Апеляційного суду Луганської області щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди з 01.01.2020 по 21.07.2020. Зобов`язано Апеляційний суд Луганської області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 січня 2020 року по 21 липня 2020 року, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив частково скасувати оскаржене судове рішення в частині визнання протиправною бездіяльність Апеляційного суду Луганської області щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди з 01.01.2020 по 21.07.2020. Зобов`язання Апеляційного суду Луганської області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 січня 2020 року по 21 липня 2020 року, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Ухвалити нове судове рішення у відповідній частині шляхом визнання протиправною бездіяльності Луганського апеляційного суду щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди з 01.01.2020 по 21.07.2020. Зобов`язання Луганського апеляційного суду нарахувати і виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 січня 2020 року по 21 липня 2020 року, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог до Луганського апеляційного суду не відповідає фактичним обставинам, суперечить нормам чинного законодавства.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Указом президента України від 18 квітня 1997 року № 342/97 ОСОБА_1 призначений строком на п`ять років на посаду судді Перевальского районного суду Луганської області.

Постановою Верховної Ради України від 04 липня 2002 року № 57-ІV обраний суддею цього суду безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 16 листопада 2006 року № 365-V обраний суддею Апеляційного суду Луганської області.

Згідно з рішенням ВККС України від 20.07.2018 №1283/ко-18 суддя апеляційного суду Луганської області ОСОБА_1 не склав іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням Комісії від 06 лютого 2018 року №13/зп-18; відмовлено судді апеляційного суду Луганської області ОСОБА_1 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді Дослідження досьє та проведення співбесіди, призначеного рішенням Комісії від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18, за результатами іспиту суддів місцевих та апеляційних судів; визнано суддю апеляційного суду Луганської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді та ухвалено внести подання до Вищої ради правосуддя про звільнення з посади судді апеляційного суду Луганської області ОСОБА_1 .

Рішенням Вищої ради правосуддя від 14 липня 2020 року № 2115/0/15-20 Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Луганської області у зв`язку з поданням заяви про відставку позивача було звільнено з посади судді Апеляційного суду Луганської області.

Наказом в.о. голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області від 21 липня 2020 року №14-Т позивача відраховано зі штату суду 21 липня 2020 року у зв`язку з поданням заяви про відставку. Виплатити судді ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2019 рік тривалістю 15 календарних днів та за 6 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 12.12.2019 по 21.07.2020. Виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою у зв`язку з виходом у відставку.

З матеріалів справи убачається, що позивачу з 01 січня 2020 року по 21 липня 2020 року Апеляційним судом Луганської області не виплачувалася суддівська винагорода.

06.02.2020 позивач звернувся до Голови ДСА України із заявою щодо неотримання суддівської винагороди за січень 2020 року.

Згідно з листом ДСА України від 03.03.2020 №10350-20-421/20 позивача повідомлено, що згідно з реєстром змін від 14.01.2020 року №2 до мережі розпорядників та одержувачів коштів державного бюджету у 2020 році Луганський апеляційний суд є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, до мережі якого включено Апеляційний суд Луганської області. Довідками про зміни до кошторису на 2020 рік від 28.01.2020 № 1/1 та № 1/2 Луганському апеляційному суду погоджені зміни до бюджетних асигнувань на оплату праці у сумі 596 934 грн та на нарахування на оплату праці у сумі 66 130 грн для забезпечення діяльності Апеляційного суду Луганської області. На підставі ст.7 Закону України Про звернення громадян звернення позивача було надіслано для розгляду в межах повноважень до ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області.

Голова ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області листом від 16.03.2020 року № 1/18/2020 надав відповідь на заяву позивача від 06.02.2020, в якій вказано, що позивач як суддя Апеляційного суду Луганської області правосуддя не здійснює, тому суддівську винагороду не отримує.

Позивач звернувся до ДСА України з заявою щодо ненарахування та невиплати йому суддівської винагороди, перешкоджання у виконанні службових обов`язків, на яку листом ДСА України від 27.05.2020 за № Ю997-20-1039/20 позивача повідомлено, що відповідно до Указу Президента України від 29.12.2017 №452/2017 Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах Апеляційний суд Луганської області ліквідовано та утворено Луганський апеляційний суд. Забезпечення діяльності Апеляційного суду Луганської області здійснюється в межах видатків, передбачених на утримання Луганського апеляційного суду. Водночас, Апеляційний суд Луганської області є розпорядником коштів нижчого рівня в особі керівника цього органу (голови ліквідаційної комісії) уповноважений, зокрема, на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків з бюджету. Статтею 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів передбачено виплату суддівської винагороди, яка складається з посадового окладу та відповідних виплат. Суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу. З рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11- р/2018 у справі № 1-7/ 2018/4062/15) вбачається, що нездійснення суддею правосуддя у відповідному суді, з незалежних від судді причин, не є підставою для невиплати йому суддівської винагороди. Таким чином, за наведених у зверненні обставин, суддівська винагорода має виплачуватися відповідно до ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Позивач звертався до Сєвєродонецького ВП ГУНП в Луганській області з заявами про скоєння злочинів та Сєвєродонецького міського суду про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактами вчинення відносно нього кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 172, 356 КК України.

Листом Сєвєродонецької міської прокуратури від 20.01.2021 №33-5-21 позивача повідомлено, що Сєвєродонецьким РУП ГУНП в Луганській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальних провадженнях №0000642 від 01.04.2020, №0000794 від 29.04.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.172 ч.1, ст.175 ч.1, ст.356 КК України за фактом неправомірної невиплати заробітної плати, грубого порушення законодавства про працю та втручання в діяльність судових органів з боку голови Луганського апеляційного суду та інших працівників суду.

20.01.2021 прокурором Сєвєродонецької міської прокуратури винесено постанову про визначення підслідності за Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Краматорську та направлено справу для організації подальшого досудового розслідування.

У листі Сєвєродонецької міської прокуратури від 19.02.2021 №33-708 вих-21 вказано, що 04 травня 2020 року прокурором відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що поширює свою діяльність на Луганську область прокуратури Луганської області винесено постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування №0000642 від 01.04.2020 та №0000794 від 29.04.2020. Зазначені кримінальні провадження об`єднано в одне провадження, яке зареєстроване в ЄРДР під №0000642. Досудове провадження у справі триває.

Згідно з актом Головного управління Держпраці у Луганській області інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №ЛГ5364/1434/АВ від 30.06.2020, інспекторами праці проведено інспекційне відвідування Апеляційного суду Луганської області з питання додержання законодавства про працю в частині виплати заробітної плати судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_1 .

В акті №ЛГ5364/1434/АВ від 30.06.2020 вказано наступне.

Станом на 22 червня 2020 року рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді ОСОБА_1 відсутнє. Відповідно до наданих документів встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 за період з січня 2020 року по травень 2020 року сплачувалась наступним чином:

січень 2020 року відповідно до наказу Апеляційного суду Луганської області від 03 грудня 2019 року №44 Про надання відпустки судді Юрченку А.В. з 02 січня по 17 січня 2020 року ОСОБА_1 було надано щорічну додаткову відпустку тривалістю 15 календарних днів. Згідно розрахункової відомості за грудень 2019 року заробітна плата за час додаткової відпустки нарахована в сумі 26564, 67 грн, та виплачена 17 грудня 2019 року згідно платіжного доручення від 16 грудня 2019 року №129. А період з 20 січня по 24 січня та з 30 січня по 31 січня 2020 року відповідно до табелю обліку використання робочого часу за січень 2020 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з невідомих причин, що засвідчено актами про відсутність на роботі №1-№7, заробітна плата за цей період не виплачувалась. З 27 січня 2020 року по 29 січня 2020 року ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати згідно своєї заяви від 24 січня 2020 року та на підставі наказу від 24 січня 2020 року №3-т Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 ;

лютий 2020 року - за період з 01 лютого по 29 лютого 2020 року відповідно до табелю обліку використання робочого часу за лютий 2020 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з невідомих причин впродовж 20 робочих днів, що засвідчено актами про відсутність на роботі №8-№27. Заробітна плата не виплачувалась;

березень 2020 року за період з 01 березня по 31 березня 2020 року відповідно до табелю обліку використання робочого часу за березень 2020 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з невідомих причин впродовж 21 робочого дня, що засвідчено актами про відсутність на роботі №28-№48. Заробітна плата не виплачувалась;

квітень 2020 року за відпрацьовані робочі дні в період з 01 квітня по 16 квітня 2020 року відповідно до табелю обліку використання робочого часу за квітень 2020 року згідно розрахунковій відомості за квітень 2020 року ОСОБА_1 нараховано 26988 грн 57 коп. та сплачено 27 квітня 2020 року в сумі 19915 грн 32 коп, платіжне доручення від 27 квітня 2020 року №15 та 05 травня 2020 року у сумі 1810 грн 48 коп., платіжне доручення №18. Період з 17 квітня по 30 квітня 2020 року відповідно до табелю обліку використання робочого часу за квітень 2020 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з невідомих причин впродовж 9 робочих днів, що засвідчено актами про відсутність на роботі №8-№27. Заробітна плата за цей період не виплачувалась;

травень 2020 року за період з 01 травня по 31 травня 2020 року відповідно до табелю обліку використання робочого часу за травень 2020 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з невідомих причин впродовж 19 робочих днів, що засвідчено актами про відсутність на роботі №58-№76. Заробітна плата не виплачувалась;

За висновком акту Головного управління Держпраці у Луганській області інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №ЛГ5364/1434/АВ від 30.06.2020, інспекторами праці з питання додержання законодавства про працю в частині виплати заробітної плати судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_1 порушень не встановлено.

Отже, між сторонами існує спір про наявність у позивача права на отримання суддівської винагороди у зв`язку із нездійсненням правосуддя.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII унормовано, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII (яка, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року, діє в редакції Закону № 1774-VIII) визначено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно з частиною п`ятою статті 135 Закону № 1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Відповідно до частини десятої статті 135 Закону № 1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (Закон № 1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.

Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Відповідно до пункту 22 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII (чинного до 01 січня 2020 року) право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України Про судоустрій і статус суддів (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41-45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Згідно з пунктом 23 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII (чинного до 01 січня 2020 року) до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України Про судоустрій і статус суддів (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41-45, ст. 529; 2015 р., №№18-20, ст. 132 із наступними змінами).

На підставі підпункту 16 пункту 1 розділу I Закону України Про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування від 16 жовтня 2019 року № 193-IX (далі - Закон № 193-IX) виключено пункти 22 і 23 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII (наведені вище).

Відповідно до частин першої-третьої статті 133 Закону № 2453-VI (тут і далі - у редакції Закону № 192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України Про Конституційний Суд України та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом:1) судді апеляційного суду - 1,1; 2) судді вищого спеціалізованого суду - 1,2; 3) судді Верховного Суду України, судді Конституційного Суду України - 1,3.

Відповідно до частини статті 133 Закону № 2453-VI суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу (частина десята статті 133 Закону № 2453-VI).

Положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.

За висновками цього Рішення, Конституційний Суд України вирішив:

1. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року №192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

2. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року №192-VIII, за яким суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, для цілей застосування окремих положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року №192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З матеріалів справи убачається, що спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що позивачу у період з січня 2020 року по 21 липня 2020 року відповідачем ІІІ не виплачувалася суддівська винагорода.

Підставою невиплати позивачу суддівської винагороди у вказаному періоді відповідачі вказують на те, що позивач не здійснював правосуддя.

З цього приводу суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 5 Закону №1402-VIІІ правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Порядок утворення, реорганізації, ліквідації суду, визначення кількості суддів у суді регламентується статтею 19 Закону №1402-VIІІ.

Відповідно до частини 1 статтею 19 Закону №1402-VIІІ суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом.

Утворення суду може відбуватися шляхом створення нового суду або реорганізації (злиття, поділу) судів (частина 1 статті 19 Закону №1402-VIІІ).

Суд є юридичною особою, якщо інше не визначено законом (частина 8 статті 19 Закону №1402-VIІІ).

Відповідно частин 1, 3, 4 статті 147 Закону №1402-VIІІ в Україні діє єдина система забезпечення функціонування судової влади - судів, органів суддівського врядування, інших державних органів та установ системи правосуддя.

Державна судова адміністрація України забезпечує виконання рішень про утворення чи припинення (ліквідацію) судів.

Державна судова адміністрація України може встановлювати скорочені строки для процедур припинення судів як юридичних осіб за умови виконання нею цивільних зобов`язань ліквідованого суду на підставі вимог кредиторів, заявлених у визначений законом строк.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону №1402-VIІІ у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов`язані зі здійсненням таким судом повноважень, зокрема, архівні справи з основної діяльності, строки тимчасового зберігання яких ще не закінчилися, документи, не завершені в діловодстві, а також документи з кадрових питань в паперовому та електронному вигляді, фонди бібліотек, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду (абзац 2 частини 6 статті 147 Закону №1402-VIІІ).

З аналізу вказаних норм слідує висновок, що суд припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах Апеляційний суд Луганської області () припиняє свою діяльність як юридична особа в результаті ліквідації, та утворюється Луганський апеляційний суд.

Повідомлення голови новоутвореного суду В.К.Гаврилюка Про початок роботи Луганського апеляційного суду опубліковано в газеті Голос України №185(6940) від 03 жовтня 2018 року.

В повідомленні вказано, що відповідно до статті 147 Закону України Про судоустрій та статус суддів рішенням зборів суддів Луганського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року №1 днем початку роботи Луганського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

05 жовтня 2018 року внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про початок процедури припинення діяльності апеляційного суду Луганської області.

Отже, Апеляційний суд Луганської області, що ліквідується згідно Указу Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017, в силу статті 147 Закону №1402-VIІІ є таким, що припинив здійснення правосуддя з 03 жовтня 2018 року.

У цьому зв`язку слід зауважити, що позивач не міг здійснювати правосуддя в Апеляційному суді Луганської області, оскільки цей суд припинив здійснення правосуддя в установленому законом порядку.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 розділу ХІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону № 1402-VIII виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Отже позивач не міг здійснювати правосуддя в Апеляційному суді Луганської області до дати його звільнення від незалежних від нього обставин: як у зв язку із ліквідацією цього суду, так і за наслідками ухвалення рішення ВККСУ про невідповідність судді займаній посаді.

Щодо невиплати позивачу суддівської винагороди зазначає наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 наголосив на тому, що суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону Україна Про судоустрій і статус суддів суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Частина п`ята статті 48 Закону №1402-VIII передбачає, що незалежність судді забезпечується: особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; недоторканністю та імунітетом судді; незмінюваністю судді; порядком здійснення правосуддя, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді; окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; функціонуванням органів суддівського врядування та самоврядування; визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту, правом судді на відставку.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019.

Слід відмітити, що Закон України Про судоустрій і статус суддів як спеціальний та єдиний закон, що регулює виплату суддівської винагороди (згідно частини першої статті 135), не зважаючи на нездійснення суддею правосуддя, не позбавляє суддю права на отримання суддівської винагороди. Це пов`язано насамперед із статусом судді та обмеженнями, які, зокрема, передбачають заборону обіймати інші оплачувані посади та виконувати іншу оплачувану роботу (крім викладацької, наукової чи творчої), гарантуючи при цьому незалежність суддів та належний рівень їх забезпечення.

Зважаючи на наведені вище положення законодавства, суд дійшов висновку про те, що отримання суддею, який не здійснює правосуддя, в тому числі від незалежних від нього обставин, суддівської винагороди гарантовано законом.

Ухвалення ВККС України відносно ОСОБА_1 рішення за результатами здійснення оцінювання про неуспішне проходження суддею оцінювання не позбавляє його статусу судді, складовою частиною якого є, зокрема, право на отримання винагороди. Крім того, тривалий розгляд питання про звільнення позивача у зв`язку із нескладенням іспиту, є обставиною, яка не залежить від волі позивача.

Отже позивач має право на отримання суддівської винагороди, незважаючи на не здійснення ним правосуддя, до дати його звільнення в установленому законом порядку.

З урахуванням зазначеного, суд не надає оцінку обставинам табелювання обліку робочого часу позивача Апеляційним судом Луганської області, зважаючи на те, що такі обставини не впливають на гарантоване законом право позивача на отримання суддівської винагороди.

Крім того, відповідачі жодним чином не обґрунтовують правомірність своїх дій з невиплати позивачу винагороди з підстав відсутності позивача на робочому місці та обставинами табелювання.

Доводи відповідачів про наявність акту Головного управління Держпраці у Луганській області № ЛГ5364/1434/АВ від 30.06.2020 з питань перевірки додержання законодавства про працю в частині виплати заробітної плати судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_1 , яким встановлено відсутність порушень з боку Апеляційного суду Луганської області в частині виплати заробітної плати судді Апеляційного суду Луганської області ОСОБА_1 за період з січня 2020 року по травень 2020 року, суд вважає необґрунтованими, зважаючи на те, що інспектор праці Головного управління Держпраці не наділений Законом про судоустрій повноваженнями щодо встановлення правомірності виплати суддівської винагороди. Крім того, досліджуючи питання виплати позивачу заробітної плати, інспекторами праці сформовані відповідні висновки виключно на підставі наданих до перевірки документів, при цьому обставини табелювання позивача залишилися поза увагою. Тому без висновку по причинам табелювання відсутності позивача на робочому місці, наявні сумніви щодо вмотивованості відповідних висновків акту.

Суд не приймає акт Головного управління Держпраці у Луганській області №ЛГ5364/1434/АВ від 30.06.2020 як доказ, на який посилаються відповідачі в обґрунтування правомірності невиплати позивачу суддівської винагороди.

Відповідно до статті 130-1 Конституції України, для захисту професійних інтересів суддів та вирішення питань внутрішньої діяльності судів відповідно до закону діє суддівське самоврядування.

Частинами 1-3 статті 126 Закону №1402-VIII встановлено, що для захисту професійних інтересів суддів та вирішення питань внутрішньої діяльності судів в Україні діє суддівське самоврядування - самостійне колективне вирішення зазначених питань суддями.

Суддівське самоврядування є однією з гарантій забезпечення незалежності суддів. Діяльність органів суддівського самоврядування має сприяти створенню належних організаційних та інших умов для забезпечення нормальної діяльності судів і суддів, утверджувати незалежність суду, забезпечувати захист суддів від втручання в їхню діяльність, а також підвищувати рівень роботи з кадрами у системі судів.

До питань внутрішньої діяльності судів належать питання організаційного забезпечення судів та діяльності суддів, соціальний захист суддів та їхніх сімей, а також інші питання, що безпосередньо не пов`язані зі здійсненням правосуддя.

Згідно з частиною 1 статті 127 Закону №1402-VIII організаційними формами суддівського самоврядування є збори суддів, Рада суддів України, з`їзд суддів України.

З урахуванням наведеного суд вказує, що компетенція щодо вирішення питань внутрішньої діяльності суддів належить виключно суддівському самоврядуванню - зборам суддів відповідного суду. При цьому, якщо суддя не дотримується правил внутрішнього трудового розпорядку суду, голова суду за наслідком обговорення даного питання на зборах суддів суду, має право направити докази недотримання суддею правил внутрішнього розпорядку до Вищої ради правосуддя з метою притягнення судді до дисциплінарної відповідальності в установленому Законом порядку.

За наслідками розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку, що Апеляційний суд Луганської області не здіснивши нарахування і виплату позивачу суддівської винагороди у періоді з 01.01.2020 по 21.07.2020 допустив протиправну бездіяльність. Відтак належним способом захисту є визнання протиправною бездіяльності Апеляційного суду Луганської області щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди з 01.01.2020 по 21.07.2020.

Відновленням порушеного права позивача є зобов`язання Апеляційного суду Луганської області нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 за період з 01 січня 2020 року по 21 липня 2020 року, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Стаття 148 Закону №1402-VIII передбачає, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:

1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

1-1) вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України;

3) Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Відповідно до підпункту 16 пункту 4 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Ради суддів України № 12 від 22.10.2010, ДСА України відповідно до покладених на неї завдань здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції (крім Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, ДСА України та її територіальних управлінь.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація України, як головний розпорядник бюджетних коштів, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня - територіального управління в області.

Пунктом 7 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року № 228 Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ передбачено, що розпорядники нижчого рівня, до сфери управління яких належать інші розпорядники нижчого рівня, в процесі складання, розгляду, затвердження та виконання кошторисів застосовують до них положення цього Порядку, визначені для головних розпорядників.

Згідно листа ДСА України від 03.03.2020 №10350-20-421/20 скерованого ліквідаційній комісії Апеляційного суду Луганської області, ДСА України зазначає, що Луганський апеляційний суд є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, до мережі якого включено Апеляційний суд Луганської області. Нарахування та виплату суддівської винагороди суддям та заробітної плати працівникам апарату суду здійснює безпосередньо Апеляційний суд Луганської області.

Станом на день розгляду справи Апеляційний суд Луганської області не є припиненим в установленому законодавством порядку.

Отже, Луганський апеляційний суд є розпорядником нижчого рівня, до сфери управління якого належить інший розпорядник нижчого рівня - Апеляційний суд Луганської області.

Тому обов`язок нарахування і виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01 січня 2020 року по 21 липня 2020 року судом покладається на Апеляційний суд Луганської області, в якому працював позивач на момент звільнення, та який є розпорядником коштів нижчого рівня в особі керівника цього органу (голови ліквідаційної комісії) і уповноважений, зокрема, на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків з бюджету, про що також вказано у листі ДСА України від 27.05.2020 за № Ю997-20-1039/20.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволення позову до Луганського апеляційного суду.

Вимоги позивача в частині зобов`язання Луганського апеляційного суду розрахувати суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 21 липня 2020 року, обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів, тобто без застосування обмеження суддівської винагороди, не підлягають задоволенню, оскільки ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір, є право позивача на отримання суддівської винагороди, відповідно питання щодо розміру суддівської винагороди є похідним і повинно вирішуватись після вирішення питання про наявність відповідного права на виплату.

Відповідач ІІІ ще не здійснив нарахування і виплату суддівської винагороди на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо або ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Згідно частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем ІІІ не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій та бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу суддівської винагороди у періоді з 01.01.2020 по 21.07.2020, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 р. у справі № 360/1399/22 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 р. у справі № 360/1399/22 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 22 червня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді І.Д. Компанієць

І.В. Сіваченко