Справа № 140/3845/23
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року ЛуцькСправа № 140/3845/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області Слєсарєва Миколи Васильовича про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області (далі відповідач 1, Головне управління), в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області Слєсарєва Миколи Васильовича (далі відповідач 2, ОСОБА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу від 14.02.2023 № 208-ос Про звільнення ОСОБА_1 , поновлення на посаді начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду в Головному управлінні Держпродспоживслужби у Волинській області та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області від 14.02.2023 № 208-ос Про звільнення ОСОБА_1 , позивача було звільнено з посади начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду в Головному управлінні Держпродспоживслужби у Волинській област з 14.02.2023 у зв`язку зі скороченням штату державних службовців відповідно до пункту, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу».

Позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в порушення вимог частини 3 статті 87 Закону України Про державну службу, їй не було запропоновано можливості перейти на іншу рівнозначну або нижчу посаду державної служби у цьому органі, за наявності у Головному управлінні відповідних вакансій, а запропонована їй посада не була вакантною на той момент.

Також звертає увагу на те, що відповідачами не було дотримано вимог статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишенні на роботі при звільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва. З цих підстав просить позов задовольнити повністю.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзивах на позовну заяву відповідачі 1 та 2 позовних вимог не визнали, посилаючись на те, що внаслідок ліквідації управлінь та відділів в структурі Головного управління відповідач мав підстави для припинення державної служби з підпорядкованими службовцями, в тому числі із позивачем, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу.

Вважають, що при звільненні позивача відповідачем повністю дотримано вимоги чинного законодавства та порядку звільнення державного службовця, а тому в задоволенні позову просять відмовити.

У відповіді на відзив позивач ще раз наголосила на недотриманні відповідачем порядку звільнення її із займаної посади.

Відповідачі 1, 2 у поданих запереченнях на відзив зауважили на правомірність винесеного наказу про звільнення позивача.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач працювала з 05.05.2021 на посаді начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, про що свідчить наказ №138-ос від 30.04.2021 «Про призначення ОСОБА_1 » (а. с.10).

Наказом ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області №373-од від 27.12.2022 «Про введення в дію структури та штатного розпису ГУ Держпродспоживспілки у Волинській області» введено в дію з 28.12.2022 нову структуру та штатний розпис управління.

Пунктом 2 даного наказу ліквідовано, в тому числі, відділ ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області (а.с.11-22).

12.01.2023 відповідно до статті 9-1 Закону України Про державну службу позивачу вручено попередження про можливе наступне звільнення у зв`язку з веденням нової структури та штатної чисельності управління та скороченням посади начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області.

Одночасно позивачу запропоновано посаду провідного спеціаліста відділу контролю у сфері торгівлі, робіт та послуг управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області, строково на період відсутності основного працівника ОСОБА_3 до фактичного її виходу на роботу (а.с.40).

Наказом в.о. начальника ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області від 14.02.2023 №208-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області ОСОБА_1 , звільнено із займаної посади з 14.02.2023 у зв`язку з скороченням штату державних службовців відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу (а.с.41).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 №889-VIII Про державну службу.

Як встановлено частинами 1-3 статті 5 Закону України Про державну службу правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Перелік підстав для припинення державної служби визначений статтею 83 Закону України Про державну службу.

Зокрема, пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України Про державну службу встановлено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Загальний перелік підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначений статтею 87 Закону України Про державну службу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 статті 87 Закону України Про державну службу визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому враховується переважне право на залишення на роботі передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин (попередження позивача про можливе наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією та звільнення позивача) врегульована положеннями Закону України Про державну службу, що виключає застосування КЗпП України до спірних правовідносин.

У свою чергу, з аналізу частини 3 статті 87 Закону України Про державну службу у редакції Закону України від 23.02.2021 № 1285-IX слідує, що у суб`єкта призначення виник обов`язок пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, а його право звільнити державного службовця поставлено в пряму залежність від наявності однієї з двох умов: повинна бути відсутня можливість запропонувати відповідні посади або державний службовець відмовився від переведення на запропоновану посаду.

Тобто, вказаними нормами Закону визначено процедуру звільнення державного службовця при скороченні чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців або його реорганізації.

При цьому, якщо відсутня жодна з цих умов, звільнення державного службовця не можна вважати правомірним.

Аналізуючи зібрані та досліджені у справі докази та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що при звільненні позивача із займаної посади відповідачем 1 не в повній мірі було дотримано вимоги чинного законодавства, зважаючи на наступне.

Так, дійсно із прийняттям відповідачем 1 наказу ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області №373-од від 27.12.2022 «Про введення в дію структури та штатного розпису ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області» введено в дію з 28.12.2022 нову структуру та штатний розпис управління, яким було ліквідовано, в тому числі, відділ ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, де працювала позивач, та скорочено посаду начальника відділу та утворено новий відділ ринкового та метрологічного нагляду, у відповідача виникли підстави для припинення державної служби, визначені пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу.

Тобто, саме з прийняттям вказаного розпорядження у відповідача виник обов`язок щодо попередження особи про наступне вивільнення та запропонування вакантних рівнозначних посад, або як виняток нижчої за рангом посади.

12.01.2023 позивачу вручено попередження про наступне вивільнення та зазначено, та запропоновано посаду провідного спеціаліста відділу контролю у сфері торгівлі, робіт та послуг управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області, строково на період відсутності основного працівника ОСОБА_3 до фактичного її виходу на роботу.

Запропонована позивачу посада відноситься до категорії посад державної служби «В».

Вказане свідчить про те, що відповідач 1 не виконав покладений на нього законом обов`язок одночасно з попередженням про звільнення запропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Крім того, частиною 5 статті 22 та частиною 1 статті 41 Закону України Про державну службу визначено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Отже, за змістом частини 5 статті 22 і пункту 2 частини 1 статті 41 Закону України Про державну службу працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Водночас, застосування законодавцем у наведених положеннях Закону України Про державну службу слова може, підтверджує виключне право адміністративного розсуду суб`єкта призначення на переведення державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу та жодним чином не звільняє його від обов`язку дотриматися процедури звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби у разі реорганізації державного органу.

Суд констатує, що на момент винесення попередження про наступне вивільнення та звільнення відповідно до вимог чинного законодавства посада позивача відносилась до категорії Б.

Також суд звертає увагу на ту обставину, що відповідачами не заперечується той факт, що на момент попередження позивача про звільнення так і його звільнення були наявні вакантні посади, які відповідно до своїх навиків та компетентностей могла зайняти ОСОБА_1 .

Зокрема, на момент винесення попередження про звільнення у структурі відповідача 1 вакантних посад даної категорії було 7, а на момент звільнення позивача в управлінні були вакантними 4 посади, що підтверджується відповіддю на запит від 20.02.2023 №3/5 ЗПІ (а.с.42-43).

Однак, на час прийняття відповідачем 1 оспорюваного наказу позивачу не було запропоновано жодної посади даної категорії.

Суд зазначає, що вказане попередження про наступне вивільнення не відповідає вимогам чинного законодавства, враховуючи наступне.

У попередженні позивача про наступне вивільнення від 12.01.2023 запропоновано посаду, яка не є вакантною, відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до статті 1 Закону України Про зайнятість населення вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Статтею 4 Закону України Про відпустки визначено види відпусток.

Також гарантії працівників визначені КЗпП України.

Отже, враховуючи вищевказані норми законодавства, якщо працівник відсутній у зв`язку із хворобою, відрядженням, відпусткою, посада, яку він займає, не є вакантною, та відповідно не може бути запропонована працівнику.

Крім того, як вже зазначалося вище, на момент видання попередження про наступне вивільнення у структурі ГУ Дерспоживслужби були наявні вакантні посади, які відповідали професійній підготовці та професійним компетентностям позивача і, які б могли бути їй запропоновані.

Однак, відповідач формально запропонував ОСОБА_1 одну вакантну посаду, що на думку суду, за наявності інших вакантних посад та можливості їх запропонувати позивачу, відповідач 1 не в повній мірі виконав вимоги статті 87 Закону України Про державну службу.

Суд констатує, що в матеріалах справи відсутні докази про відмову ОСОБА_1 від переведення на запропоновані посади, що за нормами частини 3 статті 87 Закону України Про державну службу є підставою для її звільнення.

Суд вважає, що в даному випадку відповідач належними та допустимими доказами не довів факту відмови позивача від переведення на вакантну посаду.

У матеріалах справи відсутній будь-який доказ, який би засвідчував факт відмови позивача від переведення на запропоновано посаду.

Акт про відмову ОСОБА_1 від переведення на запропоновану посаду відповідачем не складався.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, враховуючи те, що відповідачем 1 при звільненні позивача не виконано обов`язку, визначеного законом щодо процедури звільнення, та не враховано її право на переважне залишення на роботі, не запропоновано іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей одночасно з попередженням про звільнення, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу від 14.02.2023 №208-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » та задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо тверджень позивача стосовно неврахування відповідачем при її звільненні переважного права на залишенні на роботі, визначеного нормами КЗпП України та посилань відповідача, що норми трудового законодавства в цій частині не застосовуються, то суд зазначає наступне.

Як визначено статтею 5 Закону України Про державну службу дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Нормами частини 3 статті 87 даного Закону встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Тобто, у даному випадку в цій частині спірних правовідносин підлягають норми законодавства про працю.

Однак, в контексті вирішення спірних правовідносин судом враховується, що відповідачем 1 не надано доказів щодо проведення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації позивача та працівників, яким надано перевагу при залишенні на службі, і чи взагалі він проводився у даному випадку.

Відтак, суд в межах розгляду даної справи не має можливості встановити, які переваги бралися роботодавцем до уваги, а які, ним не враховано при залишенні працівників на службі та надати їм належну правову оцінку.

Що стосується інших доводів сторін викладених у позовній заяві, відзиві та заявах по суті справи, то суд дав їм належну оцінку при вирішенні питання правомірності звільнення позивача із займаної посади.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, ОСОБА_1 слід поновити на посаді з якої її звільнено, а саме: начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області з 15.02.2023.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

З довідки відповідача від 24.03.2023 № 06.02-03/29 видно, що за останні два місяці перед звільненням позивача, що мало місце 14.02.2023, ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у грудні 2022 року 12235,07 грн за 10 робочих днів, у січні 2023 року 3102,26 грн за 6 робочих днів; середньоденна заробітна плата позивача становить 958,58 грн (15337,33 грн / 16 робочих днів) (а.с. 194).

Заробітна плата позивачу обчислювалась відповідно до кількості відпрацьованих календарних днів, що підтверджується також довідкою та поясненнями представника відповідача. Сторонами вказані суми не оспорювались.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Позивач була звільнена 14.02.2023, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.02.2023 (наступний день після звільнення) по 21.06.2023 (дата винесення рішення) становить 86272,20 грн. (958,58 грн. х 90 робочих днів).

При цьому, суд зауважує, що у пункті 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача на користь позивача грошового утримання в межах стягнення за один місяць в розмірі 21088,76 грн. слід звернути до негайного виконання.

Суд зазначає, що в даній справі належним відповідачем є Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області, яким виносився оспорюваний наказ та який є предметом спірних правовідносин в даній справі.

У даному випадку ОСОБА_2 як в.о. начальника управління підписуючи оспорюваний наказ діє від імені органу та представляє його інтереси, а відтак саме суб`єкт владних повноважень є належним відповідачем у даній категорії справ, а не його посадова особа.

Враховуючи зазначене в задоволені позовних вимог до відповідача 2 слід відмовити.

Стосовно розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд зазначає про таке.

Верховний Суд у постанові від 26.05.2022 у справі № 640/594/20 дійшов таких висновків: у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України); якщо справа не належить до справ незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, це не забороняє її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, як і не вимагає, щоб такий розгляд відбувався за виключно за правилами загального позовного провадження (крім випадків, передбачених у частині четвертій статті 257 КАС України; за відсутності імперативних вимог до порядку розгляду справи (спрощеного або загального) презюмується, що суд розглядає (усі) адміністративні справи за правилами спрощеного позовного провадження; водночас, з урахуванням вимог, встановлених у частині третій статті 257 КАС України, суд може прийняти рішення про розгляд певної справи (яку дозволено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження) за правилами загального позовного провадження; скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд з підстави, встановленої пунктом 2 частини другої статті 353 КАС України, стосується тих випадків, коли суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, щодо якої процесуальний закон містить імперативні вимоги про розгляд за правилами загального позовного провадження.

Тільки те, що ця справа не є справою незначної складності ще не визначає процедури її розгляду (тобто за правилами загального позовного провадження). Зважаючи на положення частини четвертої статті 12, частини четвертої статті 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, немає. Скоріш навпаки, адже за відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до частини другої статті 257 КАС України).

В постанові від 16.02.2023 у справі № 580/4149/20 Верховний Суд вказав, що посада, яку займав позивач на момент існування спірних правовідносин, відноситься до посад державної служби категорії Б, позивач є службовою особою, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище, а тому ця справа не відноситься до малозначних. Проте ця обставина автоматично не наділяє цю справу ознаками справи, що має виняткову складність і вимагає її розгляду із застосуванням особливостей загального позовного провадження.

Аналіз частини другої статті 12 та частини другої статті 257 КАС України дає підстави для висновку, що крім малозначних справ у порядку спрощеного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, за винятком справ, які обов`язково мають бути розглянуті в порядку загального позовного провадження. Перелік справ, що не можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, визначено у частині четвертій статті 12 та частині четвертій статті 257 КАС України.

Справи, пов`язані з проходженням публічної служби службовими особами, які у розумінні Закону України Про запобігання корупції, займають відповідальне або особливо відповідальне становище, до вказаного переліку не відносяться. З урахуванням викладеного аргументи касаційної скарги про обов`язковість розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження є необґрунтованими.

Отже, оскільки ця справа не належить до справ незначної складності у значенні пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України, однак заборони для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження відсутні, тому враховуючи також передбачені частиною третьою статті 257 КАС України обставини, суд дійшов висновку про можливість розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження (вказані висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 460/6542/20, від 27.01.2022 у справі № 640/15957/20, від 30.06.2022 у справі № 640/27145/20, від 28.02.2023 у справі № 480/7097/20 та ін.).

Керуючись статтями 243, 245, 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області від 14.02.2023 №208-ос «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області з 15 лютого 2023 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 86272,20 грн (вісімдесят шість тисяч двісті сімдесят дві гривні 20 копійок).

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу ринкового та метрологічного нагляду управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 21088,76 грн (двадцять одна тисяча вісімдесят вісім гривень 76 копійок) підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач 1: Головну управління Держпродспоживслужби у Волинській області (43020, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Поліська Січ, 10, ).

Відповідач 2: в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області Слєсарєва Миколи Васильовича (43020, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Поліська січ, 10).

Суддя Р.С. Денисюк