Справа № 1.380.2019.001115
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2023-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року

м. Київ

справа №1.380.2019.001115

адміністративне провадження №К/990/7418/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Берназюка Я.О., Чиркіна С.М., розглянувши у попередньому судовому засіданні в касаційному порядку справу за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у складі судді Скочок Т.О. від 22.05.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів Сорочка Є.О., Федотова І.В., Коротких А.Ю. від 30.01.2023,

УСТАНОВИВ:

ВСТУП

У цій справі вимоги позовної заяви спрямовані на усунення наслідків самочинного будівництва шляхом зобов`язання відповідача привести об`єкт до попереднього стану.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку, Верховний Суд констатував, що до повноважень районних у місті Львові державних адміністрацій належить затвердження висновків щодо виявлених фактів, зокрема, самочинного будівництва (реконструкції) об`єктів містобудування, надано право здійснювати заходи з перевірки дотримання громадянами вимог містобудівного законодавства, приймати з цього приводу рішення, в яких відображати свої висновки щодо наявності таких порушень та встановлювати механізм їх усунення.

Рішення вказаних органів про демонтаж самовільно збудованих об`єктів є формою контролю за дотриманням законодавства, що регулює містобудівну діяльність, зокрема і виявлення самочинно збудованих об`єктів, не є обов`язковими до виконання, оскільки знесення здійснюється у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Для задоволення вимоги про знесення самочинного будівництва необхідно встановити наявність умов, передбачених статтею 376 Цивільного кодексу України, з чим і пов`язується можливість знесення самочинного будівництва.

Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій стосовно наявності у спірних відносинах фактів самочинного будівництва й передбачених законом підстав для задоволення цього позову.

Крім того, судовим розглядом справи встановлено, що здійснене відповідачем самочинне будівництво суперечить інтересам співмешканців будинку, суспільним і громадським інтересам, зокрема у сфері охорони культурної спадщини та містобудування, а допущені правопорушення є триваючими, у зв`язку з чим в такому випадку інститут процесуальних строків не може бути застосовано як спосіб легалізації цих правопорушень та унеможливлювати захист вищевказаних прав та інтересів, їх поновлення, сприяти уникненню відповідальності.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2019 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради (далі також позивач) звернулася з позовом до ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , відповідач), у якому просила зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власника квартири АДРЕСА_1 , за власні кошти привести квартиру АДРЕСА_1 у відповідність до технічного паспорту (поверхового плану) та документів, які підтверджують право власності, а саме: демонтувати самовільно влаштований камін в приміщенні під літ. 7-5, демонтувати самовільно добудовані за рахунок площі подвір`я веранду, сходові марші та самовільно влаштовані, шляхом виїмки ґрунту, підвальні приміщення в межах веранди та квартири з влаштованими в них вікнами та дверима зі сторони дворового фасаду будинку АДРЕСА_2 .

2. В обґрунтуванні підстав та вимог позову зазначалось, що встановлення Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради того, що позивач, будучи власником квартири АДРЕСА_3 , виконав ремонтні роботи у квартирі та підвальному приміщенні такого будинку за відсутності дозвільних документів. При цьому, за доводами позивача, вказаний будинок є пам`яткою архітектури національного значення, перебуває у власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради та знаходиться на балансі Львівського комунального підприємства «Старий Львів». Також, як стверджував позивач, виконані відповідачем роботи можуть призвести до обвалу вказаного будинку, який є старим.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.05.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2023, позов задоволено повністю, а саме:

зобов`язано ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 ) за власний рахунок привести квартиру АДРЕСА_3 , у відповідність до технічного паспорту (поверхового плану) та документів, які підтверджують право власності, з урахуванням вимог розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.06.2018 №180 «Про самовільне перепланування квартири АДРЕСА_1 , демонтаж каміну, веранди, сходових маршів, самовільно влаштованих, шляхом виїмки ґрунту підвальних приміщень з вікном та дверями зі сторони дворового фасаду будинку АДРЕСА_2 ».

4. Ухвалюючи таке судове рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач без дозвільних документів, з порушеннями будівельних норм і правил, а також всупереч вимог законодавства про охорону культурної спадщини здійснив ремонтні роботи, що відповідачем під час судового розгляду цієї справи не було спростовано, а також не виконав у встановлений строк вимоги розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.06.2018 №180.

5. Проаналізувавши приписи законодавства, якими врегульовані спірні у цій справі правовідносини, суди попередніх інстанцій констатували, що районна адміністрація має повноваження з контролю за технічним станом, використанням і схоронністю об`єктів житлового фонду, станом їх благоустрою, а також за утриманням будинків, що належать громадянам. Для виконання цих повноважень позивач, на переконання судів, наділений правом звернення до суду з позовом до фізичних осіб, які допустили порушення публічних інтересів у сферах благоустрою та містобудування. На думку судів, саме такі інтереси й захищає районна адміністрація у цьому спорі, і саме на їх реалізацію спрямовані його контрольні повноваження.

6. При цьому, в оскаржуваних судових рішеннях зазначено, що повноваження зі здійснення контролю за використанням, схоронністю і станом благоустрою житлового фонду, а також за утриманням будинків і квартир, що належать громадянам, передбачають не лише виявлення факту правопорушення, притягнення винуватої особи до юридичної відповідальності, але також припинення цього правопорушення й усунення його негативних наслідків, зокрема на виконання владного управлінського припису. Тобто, публічні правовідносини не завершуються фіксацією факту адміністративного правопорушення та притягненням винуватої особи до юридичної відповідальності, а продовжують існувати до моменту припинення правопорушення, усунення його негативних наслідків, виконання владного припису або визнання його незаконним і скасування.

7. З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи щодо невиконання відповідачем добровільно вимог розпорядження позивача і не усунення допущених ним порушень, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, діючи у спірних відносинах як суб`єкт владних повноважень на виконання управлінських функцій з контролю за технічним станом, використанням, утриманням і схоронністю об`єктів житлового фонду будь-якої форми власності, правомірно звернулась до суду з позовом про зобов`язання привести спірну квартиру у відповідність наявній документації.

8. Суди на підставі наявних у справі доказів установили, що відповідачем здійснено перепланування квартири, влаштування у ній каміну, веранди, сходових маршів, влаштування шляхом виїмки ґрунту підвальних приміщень з вікном та дверима зі сторони дворового фасаду будинку.

9. Водночас, розглядаючи цю справу та здійснюючи її апеляційний перегляд, суди враховували, що нове будівництво, реконструкція, реставрація, ремонт у спірному випадку може здійснюватися виключно з отриманням необхідної дозвільної документації, а відповідач не вправі на власний розсуд здійснювати ремонт, переобладнання, прибудови тощо, які стосуються пам`ятки архітектури національного значення.

10. Беручи до уваги особливий правовий статус будинку як об`єкта культурної спадщини та вимоги законодавства у цій сфері щодо його охорони та збереження, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для задоволення цього позову у той спосіб, який заявляв позивач.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11. Не погоджуючись із вищевказаними судовими рішеннями, відповідач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати, а позовну заяву у цій справі залишити без розгляду.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

12. Судами попередніх інстанцій встановлено, що за даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (номери довідок 135972763 від 30.08.2018; 158342319 від 04.03.2019) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) є власником квартири АДРЕСА_3 .

13. Згідно з довідкою Ф-2 з місця проживання про склад сім`ї і прописки №31214 від 01.08.2018, виданої Львівським комунальним підприємством «Старий Львів», квартира АДРЕСА_3 складається з: однієї житлової кімнати, площею 28,10 кв.м.; вбиральні площею 0,90 кв.м.; кладової площею 2,7 кв.м.; коридору площею 2,40 кв.м.; кухні площею 10,10 кв.м., всього загальна площа квартири становить 44,20 кв.м.

14. Вказаний будинок перебуває у власності територіальної громади міста Львів в особі Львівської міської ради, а балансоутримувачем цього будинку є Львівське комунальне підприємство «Старий Львів» (далі - ЛКП «Старий Львів», Комунальне підприємство).

15. Відповідно до чинного Списку пам`яток архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 №970, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , визначений як пам`ятка архітектури національного значення (охоронний номер 326/41).

16. У зв`язку із надходженням 07.11.2017 та 05.12.2017 до ЛКП «Старий Львів» звернень однієї із мешканок будинку АДРЕСА_2 про виконання ОСОБА_1 ремонтних робіт у будинку за відсутності дозвільних документів Комунальним підприємством здійснені обстеження. За результатами таких обстежень були виявлені факти виконання ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_3 , а саме: самовільне перепланування квартири, влаштування на подвір`ї будинку веранди з металопластикових вікон і дверей.

17. У листопаді 2017 року та травні 2018 року ЛКП «Старий Львів» складені акти-попередження (№176 від 23.11.2017, №54 за травень 2018 року), в текстах яких ОСОБА_1 доведено до відома перелік самовільно вчинених ним ремонтних робіт та було запропоновано терміново привести стан квартири до попереднього стану.

18. Адміністративною комісією при виконавчому комітеті Львівської міської ради 22.05.2018 прийнято постанову №0070 у справі про адміністративне правопорушення, відповідно до якої визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення (а саме: порушення вимог законодавства про охорону культурної спадщини, передбаченого статтею 92 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що полягає у проведенні ремонтних робіт з перепланування на пам?ятці культурної спадщини без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини, та у зв`язку з цим вирішено накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу (1700 грн).

19. Комісією ЛКП «Старий Львів» 11.06.2018 проведено обстеження технічного стану квартири АДРЕСА_1 та складено відповідний акт від 11.06.2018, за змістом якого, за адресою: АДРЕСА_5 , здійснено перепланування квартири зі встановленням каміну, добудову веранди у подвір`ї будинку, виїмку ґрунту та захоплення підвалу, встановлення дверей і вікон.

20. Головою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_2 27.06.2018 прийнято розпорядження №180 «Про самовільне перепланування квартири АДРЕСА_1 , демонтаж каміну, веранди, сходових маршів, самовільно влаштованих, шляхом виїмки ґрунту підвальних приміщень з вікном та дверима зі сторони дворового фасаду будинку АДРЕСА_2 », згідно якого затверджено висновок міжвідомчої комісії Галицького району (протокол №23 від19.06.2018) та запропоновано ОСОБА_1 у добровільному порядку та за власні кошти привести квартиру АДРЕСА_1 у відповідність до технічного паспорта (поверхового плану) та документів права власності, демонтувати самовільно влаштований камін в приміщенні під літ. 7-5, демонтувати самовільно добудовані за рахунок площі подвір`я веранду, сходові марші та самовільно влаштовані шляхом виїмки ґрунту підвальні приміщення в межах веранди та квартири з влаштованими в них вікон та дверей зі сторони дворового фасаду будинку АДРЕСА_2 , - у термін до 15.07.2018.

21. ЛКП «Старий Львів» 20.07.2018 поштою надіслав на адресу ОСОБА_1 попередження про приведення у термін до 27.07.2018 квартири АДРЕСА_6 за власні кошти до попереднього стану, згідно з розпорядженням від 27.06.23018 №180.

22. Проте, 30.07.2018 та 26.02.2019 за результатами проведених обстежень ЛКП «Старий Львів» встановив, що вимоги Розпорядження власником квартири АДРЕСА_1 ( ОСОБА_1 ) не були виконані, про що складені відповідні акти.

23. У зв`язку з наведеним та на виконання пункту 4 Розпорядження від 27.06.2018 №180, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до Галицького районного суду міста Львова із цивільним позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання останнього за власні кошти привести квартиру АДРЕСА_1 у відповідність до технічного паспорта (поверхового плану) та документів права власності. Однак, ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 05.12.2018 №№461/6572/18 провадження у справі за вказаним позовом було закрито з мотиву підсудності даного спору як публічно-правового адміністративному суду.

24. Згодом, у березні 2019 року, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулась з цим позовом до адміністративного суду.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

25. Підставами касаційного оскарження скаржник зазначає пункт 3 частини четвертої та підпункти «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

26. Вважає, що суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково, а наслідки вирішення справи мають виняткове значення для відповідача як власника і мешканця квартири.

27. Скаржник також стверджує про порушення позивачем строку звернення до адміністративного суду з позовом до відповідача й у контексті цих аргументів посилається на правові висновки Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі №6-895цс15 та від 24.05.2017 у справі №6-176цс16, відповідно до яких подача позову з недодержанням правил підсудності не перериває перебігу позовної давності. Також скаржник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо дати, від якої починається відлік 3-місячного строку звернення до адміністративного суду з позовом.

28. На думку скаржника, його квартира не входить до Ансамблю площі Ринок, яка відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 №970 є об`єктом культурної спадщини, та відповідно не перебуває під охороною держави. При цьому, відповідно до статті 152 Житлового кодексу УРСР виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Згідно положень частини другої статті 383 Цивільного кодексу України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

29. Скаржник вказує й на відсутність правового висновку щодо питання застосування положень Закону України від 08.06.2000 №1805-III «Про охорону культурної спадщини» (про поширення дії охоронного свідоцтва №326/41 на елементи будинку АДРЕСА_2 , які не є Ансамблем площі Ринок, зокрема квартири відповідача) у системному зв`язку зі статтею 152 Житлового кодексу УРСР та частиною другою статті 383 Цивільного кодексу України.

30. Крім того, скаржник вважає, що суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

31. Галицька районна адміністрація Львівської міської ради подала відзив на касаційну скаргу у якому наголошує, що на підставі приписів статей 30, 31 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 7, 14 Закону України від 16.11.1992 №2780-XII «Про основи містобудування», пунктів 4.50, 4.57 Положення про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконкому від 01.11.2016 N2977 (зі змінами, у редакції, чинній станом на момент виявлення порушення та подання позовної заяви) має право на звернення до суду з цим позовом, що належить до повноважень цього органу, визначених законом.

32. Позивач наполягає, що цей позов правильно задоволений судами попередніх інстанцій, оскільки проведені відповідачем перепланування квартири, добудова до неї веранди та інші роботи виконані за відсутності проєктної та дозвільної документації, всупереч вимог законодавства, зокрема, у сфері охорони культурної спадщини, з порушенням прав інших мешканців будинку та територіальної громади міста Львова в цілому, а вимоги розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради №2180 від 27.06.2018 щодо приведення квартири у попередній стан відповідачем виконано не було.

33. При цьому позивач зауважує, що виявлені ним та підтверджені під час судового розгляду цієї справи порушення відповідачем вимог законодавства у сфері благоустрою населених пунктів та містобудування, охорони культурної спадщини, спростовано не було.

34. Позивач також вважає, що суд апеляційної інстанції, врахувавши обставини, що передували зверненню до адміністративного суду з цим позовом, правильно визнав строк звернення до суду не пропущеним, у зв`язку з чим вказує на безпідставність доводів касаційної скарги в цій частині та вимог скаржника стосовно залишення позову без розгляду.

35. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

36. Згідно з підпунктом 3 пункту «б» частини першої статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка визначає повноваження у галузі будівництва, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження: здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

37. Процедуру вирішення питань, пов`язаних з самочинним будівництвом на території м. Львова, з метою визначення можливості збереження самочинно збудованих (реконструйованих) об`єктів містобудування та архітектури регламентує Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затверджене рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.09.2011 №835.

38. Пунктом 1.3 цього Положення передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без отриманих у встановленому законодавством порядку містобудівних умов та обмежень, архітектурно-планувальних вимог або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

39. Згідно підпунктом 1.6.5 пункту 1.6 «Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові», затвердженого рішенням виконавчого комітету Міської ради від 09.09.2011 №835, ознаки і класифікація самочинного будівництва, розширення, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, переобладнання, порушення правил експлуатації житлового фонду, охорони і використання пам`яток культурної спадщини, влаштування малих архітектурних форм є зокрема, перепланування (реконструкція, капітальний ремонт, реставрація) та переобладнання житлових будинків, житлових приміщень за рахунок ліквідації або влаштування таких архітектурно-конструктивних елементів як перегородки, вікна, двері; встановлення (будівництво) тамбурів, сіней, балконів, лоджій, веранд та інше без влаштування фундаментів, а також інженерного обладнання, без дозволу виконавчого органу міської ради і належно затвердженої проектної документації або з істотним відхиленням від проекту.

40. Відповідно до пункту 3.1 Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові розгляд питань за фактами здійсненого (здійснюваного) фізичними та юридичними особами самочинного будівництва (реконструкції) об`єктів за підвідомчістю справ здійснює районна адміністрація відповідного району, у якому здійснено (здійснюється) самочинне будівництво.

41. Порядок розгляду заяв з питань самочинного будівництва, визначений у розділі 4 вказаного Положення, згідно з яким при виявленні порушень, що суперечать суспільним інтересам або порушують права інших осіб, у висновку вказується їх зміст, конкретні пункти, параграфи, розділи державних будівельних норм і стандартів та інших нормативно-технічних документів, за якими виявлено порушення.

Висновок департаменту містобудування скеровується на розгляд міжвідомчої комісії при районній адміністрації відповідного району, у якому здійснено (здійснюється) самочинне будівництво.

42. Відповідно до пункту 5.1.3 Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові міжвідомчі комісії при районних адміністраціях можуть приймати у кожному конкретному випадку самочинного будівництва одне з рішень, зокрема, про знесення у терміни, визначені розпорядчими документами, самочинного будівництва особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, за її кошти: у разі неможливості виділення земельної ділянки для цього будівництва; у разі заперечення виконавчим органом міської ради визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на земельній ділянці, що знаходиться у комунальній власності і не підлягає передачі у власність; у разі порушення прав інших осіб.

43. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.11.2016 №977 затверджено Положення про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради, пунктом 1.1 розділу 1 якого встановлено, що Галицька районна адміністрація Львівської міської ради (надалі - районна адміністрація) є виконавчим органом Львівської міської ради відповідно до ухвали міської ради від 26.05.2016 №505 «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів», утвореним відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

44. Відповідно до пункту 3.5. Положення про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради до повноважень голови районної адміністрації належить, зокрема, видання у межах компетенції районної адміністрації розпоряджень.

45. Районна адміністрація здійснює контроль за утриманням будинків (квартир), які належать громадянам (пункт 4.34), здійснює інші повноваження, передбачені законодавством України, ухвалами міської ради, рішеннями виконавчого комітету, розпорядженнями Львівського міського голови та цим Положенням (пункт 3.5.9), а також має право здійснювати контроль, проводити перевірки, інспекції з питань, які належать до його компетенції (пункт 5.2).

46. Окрім цього, згідно з пунктами 4.50 та 4.57 Положення про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради до компетенції районної адміністрації належать такі повноваження, зокрема:

Розгляд питань та вжиття заходів у порядку, встановленому виконавчим комітетом, щодо фактів самовільного будівництва (погодження, приведення до попереднього стану, демонтажу тощо);

Звернення до судових органів з позовними заявами, скаргами щодо справ про виселення громадян з жилих приміщень, у яких вони незаконно проживають; визнання осіб такими, які втратили право на користування жилими приміщеннями; щодо фактів самочинного будівництва; з інших справ, які виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.

47. Нормами статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

48. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

49. Відповідно до частини четвертої статті 357 Цивільного кодексу України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав.

50. За змістом положень пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та частини другої статті 382 Цивільного кодексу України спільним майном багатоквартирного будинку визнаються, у тому числі несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку.

51. У листі Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 20.12.2010 №22-22/3622/0/6-10 роз`яснено, що терміни «несучі конструкції», «огороджувальні конструкції» застосовуються у багатьох нормативних документах (ДБН 13.2.6-31:2006 «Теплова ізоляція будівель», ДБН В.2.6-33:2008 «Конструкції зовнішніх стін із фасадною теплоізоляцією. Вимоги до проектування, улаштування та експлуатації» тощо).

Несучі конструкції - це будівельні конструкції, що становлять несучий остов (каркас) будинку або споруди, забезпечуючи їх надійність і довговічність. Несучі конструкції сприймають основні навантаження (власну масу, масу устаткування, людей, снігу, напір вітру, тиск ґрунту на підземні частини будинку або споруди тощо) і передають їх на основу.

Огороджувальні конструкції - будівельні конструкції, що обмежують об`єм будівлі або споруди, розділяють його на окремі приміщення та призначені для захисту приміщень від температурних дій, вітру, вологи, шуму, радіації тощо.

52. Рішення щодо реконструкції вищевказаного спільного майна багатоквартирного будинку може бути прийнято лише його співвласниками і належить до повноважень зборів співвласників, а не окремому власнику квартири чи нежитлового приміщення, що вбачається з положень статті стаття 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

53. Згідно ж з приписами частини другої статті 383 Цивільного кодексу України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

54. Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

55. Окрім того, відповідно до статті 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини» консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток національного значення здійснюються лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.

Консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, на підставі погодженої з ними науково-проектної документації.

56. Положеннями «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за №927/11207, передбачено, що реконструкція жилого будинку це комплекс будівельних робіт, спрямованих на поліпшення експлуатаційних показників приміщень житлового будинку шляхом їх перепланування та переобладнання, надбудови, вбудови, прибудови з одночасним приведенням їх показників відповідно до нормативно-технічних вимог.

57. Розділом 3 Державних будівельних норм України А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» визначено, що реконструкція це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів в наслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників, поліпшення умов експлуатації відноситься до реконструкції.

58. Згідно з положеннями статті 10 Житлового кодексу України громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

59. За змістом статей 100, 152 цього ж Кодексу виконання власниками/наймачами/ робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду/будинках державного і громадського фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

60. За змістом підпунктів 1.4.1, 1.4.3, 1.4.4 пункту 1.4 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за №927/11207; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих, у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкції будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається.

61. Пунктами 4, 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 №572 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що власники приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку.

Власник квартири зобов`язаний: використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян; не захаращувати сходові клітки, позаквартирні коридори, колясочні, ліфтові шахти, горища, підвали та інші допоміжні приміщення будинку, підтримувати чистоту і порядок в ньому.

62. Частиною першою статті 376 Цивільного кодексу України визначено, що житловий будинок вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

63. Відповідно до частин четвертої та сьомої цієї ж статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

64. Відповідно до частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

65. Згідно з частинами першою, другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази

66. Перевіряючи у межах повноважень, встановлених процесуальним законом, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, а також надаючи оцінку аргументам учасників справи, висловленим у касаційній скарзі та відзиві на неї, Верховний Суд виходить з такого.

67. Верховний Суд у постанові від 13.04.2020 у справі №461/10738/15-а, проаналізувавши зміст, зокрема, приписів норм Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», Положення про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради, Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові та ухвали Міської ради від 08.07.2010 №3704 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради», констатував, що до повноважень районних у місті Львові державних адміністрацій (у тій справі також Галицької районної адміністрації Львівської міської ради) належить, окрім іншого, затвердження висновків (з рекомендаціями) міжвідомчої комісії при відповідній районній адміністрації щодо виявлених фактів здійсненого (здійснюваного) фізичними та юридичними особами самочинного будівництва (реконструкції) об`єктів містобудування, самочинного влаштування (встановлення, будівництва) малих архітектурних форм, тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності.

68. Окрім цього, колегія суддів відзначає, що виконавчим органам міських рад, до яких належить й позивач у цій справі, надано право здійснювати заходи з перевірки дотримання громадянами вимог містобудівного законодавства, приймати з цього приводу рішення, в яких відображати свої висновки щодо наявності таких порушень та встановлювати механізм усунення цих порушень.

69. Однак рішення вказаних органів про демонтаж самовільно збудованих об`єктів є лише формою контролю за дотриманням законодавства, що регулює містобудівну діяльність, зокрема і виявлення самочинно збудованих об`єктів, тоді як їх знесення здійснюється у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

70. Отже, той факт, що питання знесення самочинного будівництва врегульоване законодавством, зокрема, Цивільним кодексом України, яким такими повноваженнями наділений виключно суд, не виключає можливості прийняття відповідачем рішення, не виконання якого має наслідком звернення до суду з відповідним позовом.

71. У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі звернень однієї із мешканок будинку АДРЕСА_2 комунальним підприємством ЛКП «Старий Львів» було проведено обстеження цього будинку, за результатом якого виявлено факти виконання ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_1 та підвалі будинку, а саме: самовільне перепланування квартири, влаштування на подвір`ї будинку веранди з металопластикових вікон і дверей.

72. Такі обставини зафіксовані у акті Комісії ЛКП «Старий Львів» від 11.06.2018, за змістом якого, за адресою: АДРЕСА_5 , здійснено перепланування квартири зі встановленням каміну, добудову веранди у подвір`ї будинку, виїмку ґрунту та захоплення підвалу, встановлення дверей і вікон.

73. Судами попередніх інстанцій також установлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , визначений як пам`ятка архітектури національного значення (охоронний номер 326/41) відповідно до Списку пам`яток архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 №970.

74. У зв`язку з цим постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Львівської міської ради від 22.05.2018 у справі про адміністративне правопорушення №0070 ОСОБА_1 , який є власником вищевказаної квартири, притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення з нього штрафу в розмірі 1700 гривень за порушення вимог законодавства про охорону культурної спадщини, передбаченого статтею 92 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що полягає у проведенні ремонтних робіт з перепланування на пам`ятці культурної спадщини без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

75. Відповідно до розпорядження голови Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.06.2018 №180 ОСОБА_1 було запропоновано у термін до 15.07.2018 в добровільному порядку та за власні кошти привести квартиру АДРЕСА_1 у відповідність до технічного паспорта (поверхового плану) та документів права власності, демонтувати самовільно влаштований камін в приміщенні під літ. 7-5, демонтувати самовільно добудовані за рахунок площі подвір`я веранду, сходові марші та самовільно влаштовані шляхом виїмки ґрунту підвальні приміщення в межах веранди та квартири з влаштованими в них вікон та дверей зі сторони дворового фасаду будинку АДРЕСА_2 .

76. Разом з тим, судовим розглядом цієї справи підтверджено, що вимоги вищевказаного розпорядження ОСОБА_1 не виконав, а під час розгляду цієї справи у судах попередніх інстанцій та у касаційному суді самочинність будівництва (ремонту, реконструкції) заперечував і наполягав на відсутності з його сторони порушень, про які зазначено вище.

77. Колегія суддів враховує, що розпорядження позивача від 27.06.2018 №180 у судовому порядку не скасоване і станом на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин було чинним. Цим розпорядженням відповідачу було запропоновано добровільно здійснити демонтаж у визначений строк, та роз`яснено ОСОБА_1 , що невиконання розпорядження може слугувати підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

78. Водночас, належність будівництва до самочинного підлягає перевірці у справі за позовом уповноваженого органу про його знесення.

79. Для задоволення вимоги про знесення самочинного будівництва необхідно встановити наявність умов, передбачених статтею 376 Цивільного кодексу України, а саме: істотне відхилення від проекту; суперечність суспільним інтересам або порушення права інших осіб; істотного порушення будівельних норм і правил; неможливість проведення відповідної перебудови або відмова особи від її проведення.

80. Можливість знесення самочинного будівництва закон пов`язує саме з цими обставинами, а не з невиконанням відповідного розпорядження відповідача.

81. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 24.09.2019 у справі №464/3864/15-а, від 15.11.2019 у справі №462/5892/15-а, від 20.11.2019 у справі 450/3297/14-а і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від нього під час розгляду цієї справи.

82. При цьому, аналізуючи питання правового порядку знесення самочинно збудованих об`єктів (будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна), Верховний Суд у постанові від 02.11.2022 у справі №420/4209/19 зауважувала, що такий порядок залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва.

83. У вищевказаній справи Верховний Суд звертав увагу на те, що за змістом частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: (1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, (2) істотного порушення будівельних норм і правил.

84. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови, суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.

85. Ознаки самочинного будівництва визначені у частині першій статті 376 Цивільного кодексу України, за змістом якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

86. Колегія суддів акцентує увагу на тому, що за змістом понять, наведених у абзаці другому статті 1 Закону України від 20.05.1999 №687-XIV «Про архітектурну діяльність» терміном «будівництво» охоплюються нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт будівель і споруд.

87. Визначення терміну будівництва наводиться й у інших нормативно - правових актах національного законодавства, зокрема, у абзаці третьому пункту 1 Порядку розроблення проектної документації на будівництво об`єктів, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 16.05.2011 №45 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23.03.2012 №122), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.06.2011 за №651/19389.

88. За змістом вищевказаної норми будівництво - нове будівництво, реконструкція, реставрація та капітальний ремонт об`єктів будівництва.

89. Схожі приписи стосовно визначення цього ж поняття містяться й у пунктах 3.2, 3.7, 3.21 ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», згідно з якими:

будівництво - це нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт та технічне переоснащення об`єктів будівництва.

реконструкція це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг.

капітальний ремонт - це сукупність робіт на об`єкті будівництва, введеному в експлуатацію в установленому порядку, без зміни його геометричних розмірів та функціонального призначення, що передбачають втручання у несучі та огороджувальні системи, при заміні або відновленні конструкцій чи інженерних систем та обладнання, у зв`язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення експлуатаційних показників, а також благоустрій території.

90. Поняття терміна реконструкції розкривається й у пункті 3 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», які були чинні станом на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - перебудова житлового будинку з метою поліпшення умов проживання, експлуатації, зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі тощо у зв`язку зі зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників (Закон України «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду»).

91. Ці ж ДБН визначають, що прибудова - вид реконструкції, при якій збільшується площа забудови житлового будинку шляхом створення нових приміщень, що безпосередньо прилягають до зовнішніх стін будинку.

92. Тобто, реконструкція квартири - може бути двох видів: 1) реконструкція квартири без зміни геометричних параметрів об`єкта (тобто без зміни техніко-економічних параметрів). Це перепланування квартири, - в якій не можна змінювати загальну площу квартири; 2) реконструкція квартири із змінами геометричних параметрів об`єкта (тобто прибудова балкона, збільшення площі за рахунок тамбура, та інше). Це реконструкція - яка вимагає отримувати дозвіл на проектування - містобудівні умови і обмеження.

93. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №825/528/16.

94. Реконструкція передбачає збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкта в цілому або його частин (висновок, викладений у Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №826/11727/16).

95. Поряд із цим, за змістом положень статті 4 Закону України «Про архітектурну діяльність» для створення об`єкта архітектури виконується комплекс робіт, який включає, у тому числі: підготовку містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки у випадках і порядку, передбачених законодавством; здійснення в необхідних випадках передпроектних робіт, а також заходів з охорони нововиявлених під час здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об`єктів містобудування, що відповідно до закону мають антропологічне, археологічне, естетичне, етнографічне, історичне, мистецьке, наукове чи художнє значення; пошук архітектурного рішення, розроблення, погодження у визначених законом випадках і затвердження проекту; виконання робочої документації для будівництва, а в разі виконання її або окремих її частин іншим виконавцем - здійснення авторського нагляду за таким виконанням; будівництво (нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт) та знесення об`єкта архітектури, архітектурно-будівельний контроль, технічний та авторський нагляди під час здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об`єкта містобудування.

96. А за приписами частин першої статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

97. Отримання замовником або проектувальником вихідних даних, у тому числі й містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, а також розроблення та затвердження проєктної документації є одними з обов`язкових етапів проєктування та будівництва об`єктів відповідно до положень частини п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

98. Колегія суддів враховує, що наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 №109, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.07.2011 за №913/19651, затверджено Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються.

99. Відповідно до пункту 25 вказаного Переліку в редакції, чинній на час надходження до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради повідомлень щодо самочинного будівництва, містобудівні умови та обмеження не надаються для реконструкції житлових та нежитлових приміщень без зміни їх зовнішньої конфігурації, улаштування в існуючих житлових будинках, адміністративно-побутових будівлях підприємств та громадських будівлях вбудованих приміщень громадського призначення.

100. У подальшому наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06.11.2017 №289, що набрав чинності 26.12.2017, було затверджено новий Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються та одночасно визнано таким, що втратив чинність наказ від 07.07.2011 №109.

101. Згідно з пунктом 25 Переліку об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, що діє з 26.12.2017, містобудівні умови та обмеження не надаються для реконструкції житлових та нежитлових приміщень без зміни їх зовнішньої конфігурації та функціонального призначення, розміщення в існуючих житлових будинках, адміністративно-побутових та громадських будівлях вбудованих приміщень громадського призначення.

102. Верховним Судом неодноразово викладались висновки щодо застосування пункту 25 Переліку об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються.

103. Зокрема, у постановах від 08.09.2021 у справі №280/5204/18 та від 24.01.2019 у справі №826/7281/17 Верховний Суд викладав висновок про те, що як вбачається з аналізу наведеної правової норми проведення робіт у зв`язку з реконструкцією житлових та нежитлових приміщень без зміни їх зовнішньої конфігурації не потребує отримання містобудівних умов та обмежень. В протилежному випадку наявність містобудівних умов та обмежень є обов`язковою.

104. Висновок про те, що містобудівні умови та обмеження не надаються, якщо здійснюється реконструкція житлових та нежитлових приміщень без зміни їх зовнішньої конфігурації, наведено й у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 №820/4350/18, а у постанові Верховного Суду від 27.08.2021 у справі №826/8839/17 зазначено, що при здійсненні такої реконструкції, за результатами якої зовнішня конфігурація об`єкта будівництва змінюється, містобудівні умови є обов`язковими.

105. Крім того, у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №826/8924/16 колегія суддів встановивши, що реконструкція об`єкту передбачала зміну зовнішньої конфігурації квартири та житлового будинку (зміна фасаду) шляхом влаштування окремого входу до приміщень квартири за рахунок влаштування прорізу у зовнішній стіні квартири із сторони ганку, констатував, що оскільки проведення таких будівельних робіт пов`язано із зміною зовнішньої конфігурації приміщень, то відповідно до норм чинного законодавства позивачу необхідно було отримати містобудівні умови та обмеження.

106. Застосовуючи вищевикладені правові позиції, Верховний Суд у постанові від 24.10.2022 у справі №640/22599/19 зауважував, що законодавець, як єдину умову, за якої для проектування реконструкції житлових приміщень містобудівні умови та обмеження не надаються, визначив відсутність зміни їх зовнішньої конфігурації, а тому колегія суддів дійшла висновку, що реконструкція, у тому числі й та, яка за результатом проведених будівельних робіт передбачає зміну функціонального призначення житлового приміщення, не потребує отримання містобудівних умов та обмежень для проектування цього об`єкта, окрім випадків, у яких відбувається зміна його зовнішньої конфігурації.

107. До того ж, за нормами частин першої, другої статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), об`єктах, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється.

108. Беручи до уваги контекст спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, колегія суддів також відзначає, що за змістом положень пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та частини другої статті 382 Цивільного кодексу України спільним майном багатоквартирного будинку визнаються, у тому числі несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку.

109. У листі Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 20.12.2010 №22-22/3622/0/6-10 роз`яснено, що терміни «несучі конструкції», «огороджувальні конструкції» застосовуються у багатьох нормативних документах (ДБН 13.2.6-31:2006 «Теплова ізоляція будівель», ДБН В.2.6-33:2008 «Конструкції зовнішніх стін із фасадною теплоізоляцією. Вимоги до проектування, улаштування та експлуатації» тощо).

110. Несучі конструкції - це будівельні конструкції, що становлять несучий остов (каркас) будинку або споруди, забезпечуючи їх надійність і довговічність. Несучі конструкції сприймають основні навантаження (власну масу, масу устаткування, людей, снігу, напір вітру, тиск ґрунту на підземні частини будинку або споруди тощо) і передають їх на основу.

111. Огороджувальні конструкції - будівельні конструкції, що обмежують об`єм будівлі або споруди, розділяють його на окремі приміщення та призначені для захисту приміщень від температурних дій, вітру, вологи, шуму, радіації тощо.

112. Рішення щодо реконструкції вищевказаного спільного майна багатоквартирного будинку може бути прийнято лише його співвласниками і належить до повноважень зборів співвласників, а не окремому власнику квартири чи нежитлового приміщення, що вбачається з положень статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

113. Окрім того, одним з головних напрямів містобудівної діяльності, визначених статтею 2 Закону України «Про основи містобудування», є збереження пам`яток культурної спадщини, а її охорона, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів, належить до однієї з основних вимог, яка повинна бути забезпечена під час такої діяльності, про що зазначено у абзаці п`ятому частини першої статті 5 цього ж Закону.

114. Забезпечення охорони пам`яток історії та культури, збереження та використання культурного надбання належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, є їх делегованим повноваженням відповідно до підпункту 11 пункту «б» статті 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

115. За визначенням понять, наведених у статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»:

об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;

зони охорони пам`ятки (далі - зони охорони) - встановлювані навколо пам`ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання;

116. У пункті 3 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини» зазначається, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.

117. Закон України «Про охорону культурної спадщини» набрав чинності 12.07.2000.

118. Поряд із цим, відповідно до пункту 4 Закону України від 16.12.2004 №2245-IV «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» до вирішення питання про їх включення (невключення) до Реєстру вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.

119. Частинами першою - третьою статті 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» у редакції, чинній станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин, встановлено, що власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.

Використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

Режими використання пам`яток встановлює:

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини щодо пам`яток національного значення;

орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації щодо пам`яток місцевого значення.

120. Забороняється змінювати призначення пам`ятки, її частин та елементів, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

121. Відповідно ж до статті 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини» консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток національного значення здійснюються лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.

Консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, на підставі погодженої з ними науково-проектної документації.

122. Встановлені у цій справі обставини засвідчують, що відповідачем виконувались роботи, які мають ознаки реконструкції та капітального ремонту, а отже охоплюються поняттям «будівництво» й здійснювалось ОСОБА_1 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить до пам`ятки архітектури національного значення і перебуває під охороною держави (охоронний номер 326/41). Такі роботи виконувались на вказаному об`єкті не тільки у належній відповідачу на праві приватної власності квартирі, а й включали роботи, пов`язані з втручанням в огороджувальні елементи будинку, зміною зовнішньої конфігурації квартири за рахунок прибудови до фасаду будинку веранди, влаштуванням підвальних приміщень шляхом виїмки ґрунту в межах веранди та квартири з прорізанням в них вікон та дверей зі сторони дворового фасаду будинку.

123. За наведеного колегія суддів переконана, що таке будівництво відповідач міг виконувати лише після подання відповідного повідомлення про початок виконання будівельних робіт, отримання вихідних даних у вигляді містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, за наявності розробленої у встановленому законом порядку і затвердженої проєктної та науково-проєктної документації, здійснення технічного і авторського нагляду, письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, згоди співвласників будинку на проведення таких робіт.

124. Разом з тим, як підтверджено матеріалами цієї справи та не спростовано ОСОБА_1 останній здійснював будівництво за відсутності відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та без належно затвердженого проєкту, що у розумінні частини першої статті 376 Цивільного кодексу України є ознаками самочинного будівництва.

125. Це будівництво порушує не тільки права та інтереси інших мешканців будинку, які зацікавлені у збереженні його експлуатаційних характеристик та естетичного вигляду й після проведення відповідачем робіт у цьому будинку втрачають можливість користування його підвальними приміщеннями і частиною прибудинкової території, зайнятої самовільною прибудовою, але також суперечать суспільним інтересам, які полягають у збереженні об`єкта культурної спадщини - пам`ятки архітектури національного значення, дотриманні вимог у сфері містобудівної діяльності під час забудови території населеного пункту, забезпечення належних умов життєдіяльності, задоволення потреб територіальної громади та сталого розвитку міста.

126. У світлі таких обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, а також з урахуванням вищевикладеного нормативно - правового регулювання спірних правовідносин та висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, колегія суддів вважає, що Галицька районна адміністрація Львівської міської ради наділена повноваженнями на звернення до суду з цим позовом і такий обґрунтовано задоволено судами попередніх інстанцій, оскільки здійснене відповідачем будівництво є самочинним і суперечить суспільним інтересам та порушує права інших осіб - співмешканців будинку. Наслідки такого самочинного будівництва можуть бути усунені шляхом зобов`язання особи, яка його здійснила, провести відповідну перебудову, в цьому випадку - приведення квартири та будинку, прибудинкової території у попередній стан.

127. Колегія суддів критично ставиться до аргументів відповідача про те, що його квартира не входить до Ансамблю площі Ринок, яка відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 №970 є об`єктом культурної спадщини, та відповідно не перебуває під охороною держави, оскільки відповідачем проводились будівельні роботи не лише в межах конкретної квартири, а й зумовили зміни зовнішнього вигляду будинку і території навколо нього. Цей будинок є об`єктом культурної спадщини та має статус пам`ятки архітектури національного значення, що під час розгляду цієї справи у судах попередніх інстанцій та у касаційному суді не спростовано.

128. Необґрунтованими колегія суддів визнає й посилання скаржника на норми статті 152 Житлового кодексу УРСР частини другої статті 383 Цивільного кодексу України, оскільки за змістом цих законодавчих приписів виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання лише у разі, якщо вони не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, а ремонт і зміни у квартирі на розсуд власника дозволяються за умови, якщо вони не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

129. У справі ж, яка розглядається установлено, що виконані відповідачем роботи з будівництва передбачали втручання у огороджувальні (фасад) та конструктивні (підвал, сходові марші) елементи будинку, зумовили обмеження доступу до них та до частини прибудинкової території інших мешканців внаслідок здійснення прибудови до фасаду будинку, облаштуванням підвальних приміщень під квартирою та прибудовою до неї, що також може створити загрозу руйнації (обвалу) будинку, загрожує життю та здоров`ю осіб, які у ньому проживають та/або перебувають.

130. Що ж стосується доводів скаржника про порушення позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом і не врахування висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 02.12.2015 у справі №6-895цс15 та від 24.05.2017 у справі №6-176цс16, колегія суддів виходить з такого.

131. Так, відповідно до абзацу другого частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

132. Враховуючи обставини справи та характер спірних відносин, колегія суддів вважає, що у цьому випадку строк звернення до суду повинен обчислюватись з дня, коли було виявлено факт добровільного невиконання відповідачем вимог розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 27.06.2018 №180 «Про самовільне перепланування квартири АДРЕСА_1 , демонтаж каміну, веранди, сходових маршів, самовільно влаштованих, шляхом виїмки ґрунту підвальних приміщень з вікном та дверима зі сторони дворового фасаду будинку АДРЕСА_2 ».

133. Цим днем як правильно визначено судами попередніх інстанцій є 30.07.2018 - дата складання акту за наслідками проведеного комісією ЛКП «Старий Львів» обстеження квартири та виявлення факту не усунення допущених ОСОБА_1 порушень.

134. Колегія суддів бере до уваги висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, на які посилається скаржник, про те, що подача позову з недодержанням правил підсудності не перериває перебігу позовної давності.

135. Тому, в спірному випадку строк звернення до суду з цим позовом закінчився 30.10.2018, проте первісне подання позову в цій справі здійснене Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради 31.08.2018, тобто в межах цього строку.

136. Разом з тим, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 05.12.2018, яку позивачем отримано 14.12.2018 і яка набрала законної сили 20.12.2018, провадження у справі закрито у зв`язку із неналежністю її розгляду в порядку цивільного судочинства. Позивачу було роз`яснено, що розгляд цієї справи належить здійснювати за правилами адміністративного судочинства. Позовна заява до адміністративного суду вперше подана 12.03.2019, тобто за межами строку звернення до суду.

137. Колегія суддів враховує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

138. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

139. Такі висновки щодо застосування норм права наводились й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №9901/546/19.

140. Водночас, наслідки пропуску строку звернення до суду є чітко регламентованими і визначені у статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, за частиною першою якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

141. Тобто, пропуск строку звернення до суду не зумовлює неможливості прийняття до розгляду позовної заяви, а процесуальний закон передбачає можливість поновлення цього строку в разі наявності для цього поважних причин, підтверджених доказами.

142. Вирішуючи питання поновлення строку звернення до суду з позовом суб`єкта владних повноважень, Верховний Суд вже звертав увагу на те, що положення частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, але не повинні використовуватися як засоби легалізації неправомірної поведінки і не повинні застосовуватися стосовно заходів, які спрямовані на припинення неправомірної поведінки (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №464/2638/17 та 28.11.2018 у справі №815/2311/15).

143. Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

144. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

145. Колегія суддів бере до уваги й те, що право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.

146. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

147. У абзацах другому, третьому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 верховенство права охарактеризовано як панування права в суспільстві. Верховенство права, за позицією Суду, вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

148. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

149. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

150. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» ((В.П.), №22277/93, 27.06.2000, параграф 59) зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

151. Тому, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

152. Цей висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №520/109/20.

153. Верховний Суд звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.06.2006 у справі «Каменівська проти України» (заява №18941/04), у якій наголошено, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. Guйrin v. France, рішення від 29.07.1998, п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998-VIII, с. 3255, п. 45).

154. У справі, яка розглядається, суд першої інстанції виявив факт пропуску позивачем строку звернення до суду і, враховуючи відсутність заяви про поновлення цього строку й те, що поважності причин його пропуску з матеріалів позову не вбачалось, залишив його без руху, як це вимагається приписами статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

155. На виконання ухвали суду першої інстанції Галицька районна адміністрація Львівської міської ради подала заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із цим адміністративним позовом, проаналізувавши яку суд визнав наведені у ній причини пропуску строку поважними та дійшов висновку про поновлення позивачу цього процесуального строку.

156. Такого висновку суд першої інстанції дійшов з огляду на те, що звернення позивача до суду вперше здійснено з дотриманням строків звернення і вимог процесуального закону щодо форми та порядку подання позовної заяви, а також враховуючи тривалість розгляду справи в порядку іншого судочинства, на яку позивач об`єктивно не міг вплинути, та поведінку позивача після отримання рішення суду про закриття провадження у справі у зв`язку із неналежністю розгляду спору в порядку цивільного судочинства, який у межах розумного строку звернувся до суду з позовом в порядку судочинства адміністративного.

157. Колегія суддів з такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і додатково зазначає, що нормами Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на момент закриття провадження у цивільній справі за цим же позовом, не було передбачено процедури направлення справи до суду належної юрисдикції за заявою (клопотанням) позивача після застосування судом таких процесуальних наслідків. При цьому, закриття провадження у цивільній справі не позбавляло позивача права на звернення до адміністративного суду, якому належить вирішувати цей спір. Тобто позивач у цій справі не мав іншого механізму реалізації наявного у нього та гарантованого нормами Конституції та законів України права на звернення до суду після вирішення питання про юрисдикцію цього спору в судовому порядку, окрім як подати новий позов до суду, який є судом, встановленим законом, і до повноважень якого належить вирішення такого спору.

158. Колегія суддів підкреслює і те, що з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, підтверджені доказами, предмет спору та наведені сторонами обґрунтування, подання цього позову спрямоване на захист інтересів як окремих мешканців будинку, так і територіальної громади міста Львова, суспільних інтересів загалом, оскільки мова іде про збереження об`єкта культурної спадщини - пам`ятки архітектури національного значення, яка була самочинно перебудована відповідачем.

159. При цьому, допущені ОСОБА_1 правопорушення є триваючими, пов`язані з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом, і негативно впливають на інтереси значної кількості людей - безпосередньо на права та інтереси мешканців багатоквартирного будинку, на інтереси усієї громади міста та суспільні інтереси у сфері охорони культурної спадщини та містобудування.

160. Тому, колегія суддів вважає, що за таких обставин інститут процесуальних строків не може бути застосовано як спосіб легалізації цих правопорушень та унеможливлювати захист вищевказаних прав та інтересів, їх поновлення, сприяти уникненню відповідачем відповідальності.

161. У такому випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та причин, які зумовили пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів вважає, що поновлення цього строку судом першої інстанції було доцільним і виправданим, не порушило принципу верховенства права та одного з його елементів - юридичної визначеності, не становило непропорційного втручання у права відповідача, переслідувало легітимну мету, сприяло ухваленню справедливого судового рішення і виконанню завдань правосуддя.

162. Представником позивача також подано клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яке колегія суддів вважає необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

163. Необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права, викладених у вищезазначених постановах Верховного Суду, заявник мотивує тим, що під час вирішення питання предметної юрисдикції спору у справі, яка розглядається, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 22.09.2022 помилково взяв до уваги правові позиції, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 11.04.2018 у справі №161/14920/16-а та від 30.05.2018 у справі №464/5495/13-ц, оскільки, на думку представника позивача, такі не є релевантними відносно даного спору.

164. Представником позивача зазначається, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2018 у справі №461/12052/15 вже вирішувався спір, аналогічний тому, що виник у справі, яка розглядається, й у цьому судовому рішенні викладено правову позицію про належність розгляду такого спору саме в порядку цивільного судочинства.

165. Заявник наголошує, що аналогічний висновок про вирішення таких спорів у порядку цивільного судочинства міститься й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.08.2020 у справі №296/5460/17, а також звертає увагу на правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №490/13285/13-а, від 04.09.2019 у справі №564/2064/18, від 26.02.2020 у справі №462/5617/16-а та від 05.05.2020 у справі №462/1055/19 у подібних правовідносинах, які, на переконання заявника, підтверджують приналежність спору, який виник у справі, що розглядається, до спорів приватноправового характеру та необхідність його розгляду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

166. Поряд із цим у своєму клопотанні представник позивача зазначає про наявність правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №1519/2-787/11, від 15.05.2018 у справі №520/10754/14-ц та від 22.04.2019 у справі №369/3043/17-ц, які, на його думку, вказують на необхідність вирішення спору у справі, яка розглядається, як публічно-правового в порядку адміністративного судочинства.

167. Посилаючись на вищезазначене, представник позивача, з метою визначення підсудності даної справи за критерієм правового статусу відповідача, який не є суб`єктом владних повноважень, просить передати справу на вирішення Великої Палати Верховного Суду для відступлення від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду, прийнятій у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.09.2022 у справі, яка розглядається (№1.380.2019.001115), а також від висновків щодо застосування норм права, наведених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №1519/2-787/11, від 15.05.2018 у справі №520/10754/14-ц та від 22.04.2019 у справі №369/3043/17-ц.

168. Так, за нормами частин третьої, четвертої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

169. Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.09.2022 у справі, яка розглядається (№1.380.2019.001115), питання про відступ від яких порушується представником позивача, розгляд такої справи належить здійснювати в порядку адміністративного судочинства, оскільки звертаючись до суду з позовом про усунення порушень при здійсненні перепланування у будинку і мотивуючи такий позов порушеннями архітектурних, містобудівних, пожежних, санітарних або інших подібних норм і правил, суб`єкт владних повноважень діє не з метою захисту своїх приватних прав та інтересів, а з метою захисту прав та інтересів громади або невизначеного кола осіб від можливих порушень їхніх прав та з метою запобігання можливим суспільно значимим несприятливим наслідкам порушення відповідних норм і правил.

170. У цій же постанові Верховний Суд зауважував, що Галицька райадміністрація у спірних правовідносинах реалізовувала надані цьому органу чинним законодавством (зокрема статтями 25, 30, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні») владні управлінські функції стосовно виявлення факту переобладнання приміщення та усунення таких порушень шляхом приведення жилого приміщення у попередній стан, а тому справа за позовом такого суб`єкта належить до компетенції адміністративних судів.

171. Схожі за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, від яких пропонує відступити заявник, наведено й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №1519/2-787/11 та від 15.05.2018 у справі №520/10754/14-ц.

172. При цьому, у вищевикладених судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду наголошувалось на тому, що звернення до суду з позовом відповідною місцевою державною адміністрацією обумовлювалось необхідністю захисту прав та інтересів громади або невизначеного кола осіб від можливих порушень їхніх прав та з метою запобігти можливим суспільно значимим несприятливим наслідкам порушення відповідних норм і правил, а не з метою захисту своїх приватних прав та інтересів. Підстави ж позову в обох випадках пов`язувались з порушенням відповідачами архітектурних, містобудівних, пожежних, санітарних або інших подібних норм і правил.

173. Велика Палата Верховного Суду у наведених вище справах також вказувала, що у таких правовідносинах позивач діє як суб`єкт владних повноважень на виконання управлінських функцій зі здійснення контролю за технічним станом, використанням, утриманням і схоронністю об`єктів житлового фонду будь-якої форми власності й звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача до вчинення дій з приведення самочинно реконструйованої частини приватної квартири до попереднього стану, з огляду на це відносини між сторонами є публічно-правовими, а тому спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

174. Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів констатує, що як у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.09.2022 у справі, яка розглядається (№1.380.2019.001115), так і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №1519/2-787/11 та від 15.05.2018 у справі №520/10754/14-ц, мали місце випадки, за яких позивач - відповідна місцева державна адміністрація обґрунтовувала підстави позову порушенням відповідачами архітектурних, містобудівних, пожежних, санітарних або інших подібних норм і правил, а не порушенням прав цього органу як власника або користувача (балансоутримувача) певного об`єкта. У цих випадках позивач захищав насамперед інтереси територіальної громади або невизначеного кола осіб з метою запобігти можливим суспільно значимим несприятливим наслідкам від таких порушень відповідних норм і правил.

175. На відміну від вказаних вище справ у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2018 у справі №461/12052/15, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового правозастосування та підставу для відступу від раніше висловлених Верховним Судом (Великою Палатою) висновків щодо застосування норм права, зазначено, що позивач (також відповідна місцева державна адміністрація) звернулася до суду про захист права не публічного, а цивільного, зокрема права на забезпечення схоронності нерухомого майна, яке є частиною комунального житлового фонду.

176. За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у такому випадку це спір про право цивільне незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а такий спір є цивільно-правовим за своїм змістом, оскільки стосується речового права відповідача щодо здійснення ним права власника житлового приміщення та виник у зв`язку із запереченням позивачем такого права на проведення змін на стіні житлового будинку.

177. Колегія суддів підкреслює, що стаття 346 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає можливість відступу від висновку щодо застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

178. Визначаючи зміст поняття «подібність правовідносин», Велика Палата Верховного Суду у пункті 32 постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16, пункті 38 постанови від 25.04.2018 у справі №925/3/7 та пункті 40 постанов від 25.04.2018 у справі №910/24257/16 виходила з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

179. Висновки аналогічного змісту містяться й у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі №923/682/16.

180. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц)

181. У справі ж, що розглядається, і справах №1519/2-787/11 та №520/10754/14-ц, у яких Верховним Судом, Великою Палатою прийнято постанови від 10.04.2018 та від 15.05.2018, від викладеного у яких висновку щодо застосування норм права пропонує відступити заявник, та у справі №461/12052/15, у якій Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову від 01.03.2018, посиланням на яку обґрунтовується вимога щодо відступу, наведено різні підстави позову, що обумовлює й різний характер правовідносин, не дає змоги стверджувати про їх подібність, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що вказані судові рішення не є релевантними.

182. Що ж стосується вимоги клопотання представника позивача про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норм права, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №369/3043/17-ц, то аналіз змісту цього судового рішення засвідчує, що у зазначеній справі наявний інший суб`єктний склад її учасників, інший предмет спору та матеріально правове регулювання правовідносин, що також не дає підстав стверджувати про їх подібність.

183. За таких умов не вбачається наявності передбачених законом підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

184. Колегія суддів критично оцінює наведені в обґрунтуванні вимог для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду посилання представника позивача на постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.08.2020 у справі №296/5460/17, від 17.10.2018 у справі №490/13285/13-а, від 04.09.2019 у справі №564/2064/18, від 26.02.2020 у справі №462/5617/16-а та від 05.05.2020 у справі №462/1055/19, оскільки суб`єктний склад учасників цих справ, предмет спору та правові норми, якими врегульовані спірні правовідносини, є іншими у порівнянні зі справою, яка розглядається, що також не підтверджує подібності правовідносин у цих справах.

185. Колегія суддів враховує, що питання юрисдикції цього спору вже вирішувалось Верховним Судом у справі, яка розглядається. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 22.09.2022 наведено висновок про те, що цю справу належить розглядати за правилами адміністративного судочинства й підстав для відступу від такого правозастосування не здійснювалося і підстав для цього не вбачається.

186. У зв`язку з цим колегія суддів відхиляє аргументи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи цей спір, допустили порушення правил предметної юрисдикції.

187. З огляду на вищезазначене, колегія суддів визнає, що суди попередніх інстанцій, задовольняючи цей позов, не допустили неправильного застосування норм матеріального та/або порушення норм процесуального права, вирішили цей спір у відповідності з фактичними обставинами справи та з урахуванням наявної правозастосовчої практики Верховного Суду в подібних правовідносинах, ухвалили законні, справедливі та обґрунтовані судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

188. За правилами частин першої, другої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

189. Верховний Суд, провівши касаційний розгляд справи у межах доводів та вимог касаційної скарги, повноважень касаційного суду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, не виявив неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та/або порушень норм процесуального права, а тому не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які ухвалені відповідно до закону.

190. Керуючись статтями 340, 341, 343, 349, 350, 355, 356, Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.05.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.01.2023 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття суддями, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Судді: Я.О. Берназюк

С.М. Чиркін