Справа № 280/980/23
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2023 року м. Дніпросправа № 280/980/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

за участю секретаря судового засідання Соловей Л.О.

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

за участю представників: відповідача - Запорожська Д.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури, ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.04.2023 ( суддя першої інстанції Батрак І.В.) в адміністративній справі №280/980/23 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогами стягнути з Запорізької обласної прокуратури на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29.12.2020 року по 29.03.2021 року у сумі 71 937,36 грн.

Позиція позивачки обґрунтована тим, що з 29.12.2020 року вона звільнена з органів Запорізької обласної прокуратури. Під час звільнення відповідачем не було проведено повного розрахунку, а саме не була виплачена вихідна допомога при звільненні, у зв`язку із чим змушена звернутись із відповідним позовом до суду.

Наголошує, що лише 24.12.2022 у примусовому порядку відповідач перерахував на рахунок позивача вихідну допомогу при звільненні у розмірі 19 564,53 грн., з відрахуванням при виплаті встановлених податків та зборів.

Ураховуючи викладене, вважає, що в силу положень ст. 117 Кодексу Законів про працю України має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який виходячи з принципу пропорційності та справедливості обрахувала у розрахунку середнього заробітку за 3 місяці у розмірі 71 937,36 грн. (62 робочих дня*1160,28 грн.).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 квітня 2023 року позов задоволено частково: стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19 566,15 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот шістдесят шість гривень 15 копійок) грн. з відрахуванням з зазначеної суми загальнообов`язкових податків та зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неправомірно визначено розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки не враховано порядок визначення істотної частки заборгованості при звільненні

З апеляційною скаргою звернувся відповідач в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідач діяв у межах законодавства та у його діях відсутня вина щодо неповного та несвоєчасного розрахунку з позивачкою при звільненні, оскільки нормами чинного Закону України Про прокуратуру не передбачена виплата вихідної допомоги при звільненні. Стверджує також, що відсутня вина прокуратури і у тривалому виконанні судового рішення у справі №280/821/21, оскільки мали місце обставини, що не залежали від відповідача та унеможливлювали своєчасне виконання через військову агресію російської федерації та ведення бойових дій на території України. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2020 по 24.12.2021 зазначає про не співмірність заявленої позивачем суми із розміром вихідної допомоги, яка виплачена на її користь, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №161/12771/15-ц від 31.10.2018.

В судовому засіданні представник відповідача та позивач апеляційні скарги підтримали.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Під час апеляційного перегляду справи встановлено, ОСОБА_1 в органах прокуратури Запорізької області, а потім Запорізької обласної прокуратури, працювала з 2007 року на посаді помічника прокурора Запорізького району, а з 15.12.2015 року призначена на посаду прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3.

Позивачка звільнена з органів прокуратури з 29 грудня 2020 року відповідно до наказу Запорізької обласної прокуратури від 24.12.2020 року за № 2494к на підставі рішення кадрової комісії від 24.11.2020 року №46 про неуспішне проходження атестації.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 року у справі №280/821/21 позовні вимоги ОСОБА_1 були частково задоволені: визнано протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку; зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь позивача вихідну допомогу при звільненні у розмірі 24 365,88 грн. Стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2020 по 22.09.2021 у сумі 24365,88 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.02.2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Запорізької обласної прокуратури вирішено задовольнити частково: рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 в адміністративній справі № 280/821/21 в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано; у задоволенні позову у вказаній частині відмовлено; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

13.09.2022 року позивачці виданий виконавчий лист щодо примусового виконання рішення суду Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 року у справі №280/821/21.

24.12.2022 року відповідачем перераховано на користь позивача вихідну допомогу на виконання зазначеного судового рішення у сумі 19 564,53 грн.

Вважаючи, що відповідач повинен також нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2020 по 24.12.2022, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції зазначив, що з 19.07.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 року, яким визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, з 19.07.2022 року законодавцем встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.

Також суд першої інстанції послався на позицію Великої Палати Верховного Суду яка викладена в постанові від 13.05.2020року у справі № 810/451/17 де зауважила, що за змістом ч.1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Судом також застосовано правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 в якій зазначено, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Отже, суд дійшов висновку, що оскільки з позивачкою на день її звільнення не було проведено усіх необхідних розрахунків, зокрема не виплачено вихідну допомогу, то позивач має право на отримання компенсації затримки розрахунку за період з 30.12.2020 року (наступний день після звільнення) по 24.12.2022 року (день фактичного розрахунку).

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Водночас, судом першої інстанції при вирішені питання про розмір належних звільненому працівникові сум, застосовано встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.

З урахуванням такої позиції, суд дійшов висновку, що позивачка має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 30.12.2020 року (наступного після звільнення) по 29.06.2021 року.

Щодо доводів позивача про неправомірність рішення суду першої інстанції в частині зменшення суми стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Мотивуючи підстави апеляційного оскарження позивачка вказує на неврахування судом першої правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17

З посиланням на наведені висновки Верховного Суду апелянт доводить, що підстав для зменшення суми середнього заробітку за затримку виплати вихідної допомоги при звільненні в даному випадку немає, оскільки вихідна допомога відповідачем добровільно виплачена не була, затримка розрахунку виникла з вини відповідача та призвела до майнових втрат позивачки.

Крім того, апелянт звертає увагу, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, яке він може використати не в кожному випадку, а за конкретних умов.

Апелянт наголошує, що у спірних правовідносинах вона не зловживала своїм правом, звернулася до суду з позовом у встановлені строки, у зв`язку з чим вважає, що визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 19 566,15 грн. є неспівмірним.

Виходячи з вимог апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року прийняла постанову в справі №761/9584/15-ц, у якій відступила від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16.

В цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Разом із тим, встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідний підхід застосований Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, у якій зазначено, що аналіз змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).

Таким чином, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідні висновки зазначені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, у якій зазначено, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц (відступлено від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16) і від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, для відступлення від яких не вбачається правових підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді цього спору правомірно застосував принцип співмірності, зменшивши розмір відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Апелянт наполягає на тому, що судом першої інстанції не враховано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

На зазначене твердження колегія суддів зауважує, що висновки суду першої інстанції щодо зменшення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 на яку посилається позивач, відповідно до якої суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи критерії зазначені вище.

Додатково колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу на те, що висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 759/1933/20, у якій колегія суддів Верховного Суду зазначила про відсутність підстав для зменшення працівникові відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судом першої інстанції норм права при ухваленні судового рішення в даній справі, оскільки такі висновки викладені за інших обставин справи, зокрема у справі № 759/1933/20 розмір несвоєчасних виплат позивачу склав 100% від суми всіх належних до сплати виплат при звільненні.

Підсумовуючи викладене колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги позивача про неправильне застосування судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин приписів статті 117 Кодексу законів про працю України без урахування висновків Верховного Суду щодо її застосування у подібних правовідносинах, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Вимоги апеляційної скарги відповідача з тих самих підстав, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, за результатами розгляду апеляційних скарг колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.04.2023 в адміністративній справі №280/980/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 21 червня 2023 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва