Справа № 600/1805/23-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2023-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2023 року м. Чернівці Справа № 600/1805/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області в частині встановлення розміру довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2 54% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді та в частині не зарахування до стажу роботи судді ОСОБА_2 , що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання, строкову військову службу 2 роки 0 місяці 21 днів, половину навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі на денному відділенні 0 років 10 місяців 15 днів, стаж роботи за юридичною спеціальністю необхідний для зайняття посади судді (член Чернівецької обласної колегії адвокатів) 3 роки 0 місяців 0 днів;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області зарахувати ОСОБА_2 до стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання, строкову військову службу 2 роки 0 місяці 21 днів, половину навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі на денному відділенні 0 років 10 місяців 15 днів, стаж роботи за юридичною спеціальністю необхідний для зайняття посади судді (член Чернівецької обласної колегії адвокатів) 3 роки 0 місяців 0 днів;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області встановити та виплачувати ОСОБА_2 щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці, в розмірі 66% суддівської винагороди, починаючи з 03.01.2023 виходячи із довідки № 02-11/2/2023 від 03.03.2023 виданої Чернівецьким апеляційним судом;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2 з 03.01.2023 в розмір 66% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з врахуванням виплачених сум;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області виплатити ОСОБА_2 недоотриману різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою щомісячного довічного грошового утримання з 03.01.2023 до моменту здійснення перерахунку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що 02.01.2023 звернувся до відповідача з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Проте відповідач не зарахував до стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання: строкову військову службу, навчання на денному відділення Чернівецького кооперативного технікуму та стаж роботи за юридичною спеціальністю.

На думку позивача, такі дії відповідача є протиправними та такими, що обмежують його законні права та інтереси.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області у відзиві на позовну заяву зазначило, що відсутні підстави для зарахування позивачу періоду проходження військової служби з 16.05.1976 по 05.06.1978, половину періоду навчання на денному відділенні Чернівецького кооперативного технікуму (з 01.09.1978 по 05.07.1980), стажу роботи за юридичною спеціальністю (член обласної колегії адвокатів з 01.10.1993 по 29.03.2000), оскільки вказане не передбачено Законом України Про статус суддів.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Указом Президента України від 30.03.2000 № 551/2000 позивача призначено суддею Хотинського районного суду Чернівецької області строком на 5 років.

Постановою Верховної Ради України Про обрання суддів від 21.04.2005 № 2553-VІ позивача обрано на посаду судді Хотинського районного суду Чернівецької області безстроково.

Постановою Верховної Ради України Про обрання суддів від 05.09.2013 № 447-VІІ позивача обрано на посаду судді апеляційного суду Чернівецької області.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 08.11.2018 № 3425/0/15-18 суддю апеляційного суду Чернівецької області ОСОБА_2 переведено на посаду судді Чернівецького апеляційного суду.

Наказом голови Чернівецького апеляційного суду від 22.12.2022 №05-05/262-к «Про припинення трудових відносин з суддею ОСОБА_2 » припинено судді ОСОБА_2 з 02.01.2023 трудові відносини з Чернівецьким апеляційним судом у зв`язку із досягненням шістдесяти п`яти років.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 21.02.2023 № 101/0/15-23 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Чернівецького апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку», позивача звільнено з посади судді Чернівецького апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку. Цим же рішення встановлено, що право на нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання у позивача виникло з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.

02.01.2023 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Згідно рішення № 17 від 13.03.2023, позивачу призначено з 03.01.2023 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 54% виходячи із стажу роботи на посаді судді. Для розрахунку розміру довічного грошового утримання судді у відставці враховано стаж роботи на посаді судді 22 роки 8 місяців 14 днів.

З матеріалів справи видно, що позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України як отримувач пенсії за віком з січня 2018 року, а з 03.01.2023 отримувачем щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України Про судоустрій і статус суддів.

14.03.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати інформацію щодо пенсійного забезпечення, в т.ч.: щодо призначеного розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, зарахованого трудового стажу.

За результатами розгляду заяви, листом від 21.03.2023 № 2400-1706-8/10970 Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області повідомило позивача, що відповідно до трудової книжки та наданого Чернівецьким апеляційним судом розрахунком стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці № 05-22/1/2023 від 03.01.2023, до стажу судді враховано періоди: з 19.04.2000 по 16.09.2013 (суддя Хотинського районного суду Чернівецької області), з 17.09.2013 по 08.11.2018 (суддя апеляційного суду Чернівецької області), з 09.11.2018 по 01.01.2023 (суддя Чернівецького апеляційного суду). Також до загального страхового стажу враховано період проходження військової служби з 16.05.1976 по 05.06.1978. Отже, стаж роботи позивача на посаді судді складає 22 роки 8 місяців 14 днів. Загальний відсоток розрахунку довічного грошового утримання склав 54% (50% за 20 років + (2 Х 2% = 4% за 2 роки понад 20 років)).

Розмір довічного грошового утримання становить 99887,04 грн, який складається з розміру суддівської винагороди - 184976,00 грн (згідно довідки від 03.01.2023 № 02-11/2/2023 Чернівецького апеляційного суду) помноженої на 54%.

Вважаючи дії відповідача протиправними щодо не зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання, строкову військову службу, половину строку навчання, стажу роботи за юридичною спеціальністю, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Статтею 21 Конституції України встановлено, що права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 58 Конституції України регламентовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі.

Згідно із ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів при здійсненні ними своїх повноважень є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, до яких, зокрема, відноситься і щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Особливість щомісячного довічного грошового утримання виявляється в його правовому регулюванні та джерелах фінансування.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право на справедливий суд визначає Закон України від 02.06.2016 №1402-VІІІ Про судоустрій і статус суддів (далі - Закон № 1402-VІІІ), який набрав чинності 30.09.2016.

Згідно із п. 8 ч. 4 ст. 48 Закону № 1402-VIII незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

За правилами ч. 1 ст. 116 Закону №1402-VІІІ суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати у відставку.

Частинами 1 - 4 ст. 142 Закону № 1402-VIII встановлено, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Статтею 137 Закону № 1402-VIII визначено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

У рішенні від 14.12.2011 № 18-рп/2011 Конституційний Суд України офіційно розтлумачив поняття "щомісячне довічне грошове утримання", зокрема таке поняття означає неоподатковану грошову виплату як судді, який, маючи право на відставку продовжує працювати на посаді судді і одержує її з Державного бюджету України у вигляді щомісячного грошового утримання, так і судді у відставці, який одержує її з Пенсійного Фонду.

Як видно з матеріалів справи, позивача 30.03.2000 обрано суддею Хотинського районного суду Чернівецької області.

На той час діяв Закон України "Про статус суддів" № 2862-XII від 15.12.1992 положення ст. 43 якого передбачали, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до абз. 4 п. 34 Перехідних положень Закону № 1402-VIII, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Статтею 1 Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" № 584/95 від 10.07.1995 передбачено зарахування до стажу роботи судді, що дає право на відставку, крім стажу трудової діяльності, визначеної в ч. 4 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" половини строку навчання на денному відділенні у вищих юридичних закладах та періоду проходження строкової військової служби.

Відповідно до абз. 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" до стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Конституційний суд України в рішенні від 08.06.2016 № 4-рп/2016 визначив, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

З аналізу наведених норм видно, що на день призначення (обрання) позивача на посаду діяло законодавство, яке передбачало право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу та період проходження строкової військової служби.

Судовим розглядом справи по суті встановлено, що в період з 16.05.1976 по 05.06.1978 позивач проходив строкову військову службу у Збройних Силах СРСР. Вказана обставина не заперечується відповідачем у відзиві та підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 , а також трудовою книжкою позивача.

За наведених норм та підстав, суд приходить до переконання, що до стажу роботи позивача на посаді судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання підлягає зарахуванню проходження строкової військової служби з 16.05.1976 по 05.06.1978.

Більше того, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Стосовно не зарахування відповідачем до стажу роботи позивача на посаді судді половину строку навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи видно та підтверджується дипломом серії НОМЕР_2 від 05.07.1980, позивач в 1978 році вступив до Чернівецького кооперативного технікуму, а в 1980 році закінчив технікум по спеціальності правознавство. Рішенням Державної кваліфікаційної комісії від 05.07.1980 позивачу присвоєно кваліфікацію юриста.

Згідно трудової книжки позивача, в період з 01.09.1978 по 05.07.1980 позивач навчався в Чернівецькому кооперативному технікумі.

Відповідно до довідки на кандидата до призначення суддею вперше, строком на 5 років, Хотинського районного суду Чернівецької області від 10.12.1999, позивач здобув вищу освіту, зокрема: закінчив у 1990 році Київський державний університет, спеціальність за освітою правознавство, кваліфікація юрист.

Поняття про те, що таке освіта, які її стандарти, структура, система, форми та рівні, які навчальні заклади за якими ознаками відносяться до вищих освітніх закладів дається в актах законодавства, що регулюють відносини у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загальнокультурної підготовки громадян України.

Так, станом на 01.09.1978, тобто на початок навчання позивача в Чернівецькому кооперативному технікумі й до 05.07.1980, за чинним на той час Законом Української РСР від 28.06.1974 № 2778-VIII "Про народну освіту" (далі - Закон № 2778-VIII) технікуми відносилися до середніх спеціальних навчальних закладів (ст. 49 цього Закону), а отримана в них освіта - до середньої спеціальної (ст. 51 цього Закону).

Відповідно до ст. 54 Закону № 2778-VIII особам, які закінчили середні спеціальні навчальні заклади, присвоювалася кваліфікація відповідно до здобутої спеціальності.

Статтею 55 Закону № 2778-VIII передбачалося, що вища освіта здійснюється в університетах, інститутах, академіях та інших навчальних закладах, віднесених у встановленому порядку до вищих навчальних закладів.

Згідно з постановою Верховної Ради Української РСР від 04.06.1991 № 1144-XII "Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про освіту» з 26.06.1991 Закон Української РСР від 28.06.1974 № 2778-VIII "Про народну освіту" втратив чинність.

За ст. 34 Закону України від 23.05.1991 № 1060-XII "Про освіту" (у редакції на день набрання чинності, далі - Закону № 1060-XII) до вищих навчальних закладів відносилися технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Статтею 36 Закону № 1060-XII встановлено, що випускникам вищих навчальних закладів присвоювалася кваліфікація спеціаліста з вищою освітою певного професійного спрямування або спеціальності, яка відповідно до обсягу державної освіти визначалася такими рівнями:

молодший спеціаліст - забезпечують технікуми, училища, інші навчальні заклади еквівалентного рівня;

бакалавр - забезпечують коледжі, інститути, консерваторії, інші навчальні заклади еквівалентного рівня;

спеціаліст - забезпечують інститути, інші навчальні заклади еквівалентного рівня;

магістр - забезпечують інститути, академії, університети, інші навчальні заклади, що мають відповідний сертифікат.

У ч. 1 ст. 42 Закону № 1060-XII (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді (30.03.2020)) встановлено, що вища освіта забезпечує фундаментальну наукову, професійну та практичну підготовку, здобуття громадянами освітньо-кваліфікаційних рівнів відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей, удосконалення наукової та професійної підготовки, перепідготовку та підвищення їх кваліфікації.

Згідно з ч. 1 3 ст. 43 Закону № 1060-XII (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді (30.03.2020)) вищими закладами освіти є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Відповідно до статусу вищих закладів освіти встановлено чотири рівні акредитації: перший рівень - технікум, училище, інші прирівняні до них вищі заклади освіти; другий рівень - коледж, інші прирівняні до нього вищі заклади освіти; третій і четвертий рівні (залежно від наслідків акредитації) - інститут, консерваторія, академія, університет.

Вищі заклади освіти здійснюють підготовку фахівців за такими освітньо-кваліфікаційними рівнями: молодший спеціаліст - забезпечують технікуми, училища, інші вищі заклади освіти першого рівня акредитації; бакалавр - забезпечують коледжі, інші вищі заклади освіти другого рівня акредитації; спеціаліст, магістр - забезпечують вищі заклади освіти третього і четвертого рівнів акредитації.

За ст. 6 Закону України від 17.01.2002 № 2984-III "Про вищу освіту" до структури вищої освіти входять освітні й освітньо-кваліфікаційні рівні. До освітніх рівнів віднесено неповну вищу освіту, базову вищу освіту та повну вищу освіту, до освітньо-кваліфікаційних рівнів - молодший спеціаліст, бакалавр та спеціаліст, магістр.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що до події, факту застосовується той закон, або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених норм права з урахуванням ретроспективного правового регулювання відносин в галузі освіти та системного і логічного з`ясування змісту цих норм дає підстави вважати, що навчання в такому закладі освіти, як технікум, який у певному часовому вимірі відносився до середніх спеціальних закладів, а здобута в ньому освіта відповідала освітньому рівню цього закладу, а потім на підставі закону став відноситися до вищих закладів освіти, не зазнаючи при цьому змін щодо змісту, обсягу і рівня освіти та фаховості підготовки громадян, які в ньому навчалися, не можна прирівнювати до навчання у вищому навчальному закладі, а здобуті в ньому знання і спеціальність вважати такими, що відповідають вищій освіті.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.03.2016 у справі № 308/264/14-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 57345877).

Враховуючи наведене, ужите в ст. 1 Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" № 584/95 від 10.07.1995 та абз. 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" словосполучення "навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів" необхідно розуміти як цілеспрямовану пізнавальну діяльність людини з отримання знань, умінь та навичок у таких закладах вищої освіти, які спроможні їх надати. За змістом, обсягом та рівнем набуті знання та фахова підготовка мають відповідати поняттю "вища освіта", зокрема й поняттю "вища юридична освіта", за якої громадянин може обійняти посаду судді, для зайняття якої вимагається така освіта. При цьому має враховуватися тільки час навчання, затрачений на здобуття вищої юридичної освіти, за наявності якої громадянин може (міг) обійняти посаду судді.

Отже, виходячи зі змісту фактичних обставин справи та зумовленого ними оспореного правозастосування, суд дійшов висновку, що до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, належить зараховувати половину строку навчання в тих вищих юридичних навчальних закладах, які за змістом, обсягом та рівнем знань забезпечують надання вищої освіти. Навчання в технікумі не відноситься до такого процесу отримання знань, позаяк цей заклад не забезпечує надання знань та фахової підготовки, що відповідає рівню вищої юридичної освіти.

Зважаючи на вищевикладене, а також на те, що під час навчання позивача у Чернівецькому кооперативному технікумі з 01.09.1978 по 05.07.1980 цей навчальний заклад відповідно до чинного законодавства був віднесений до середніх спеціальних навчальних закладів, а здобута у ньому освіта не давала можливості обійняти посаду судді, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу у зарахуванні такого періоду до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання.

Стосовно не зарахування відповідачем до стажу роботи позивача стаж роботи за юридичною спеціальністю, суд зазначає наступне.

Закон України Про судоустрій і статус судців № 2453-VІ від 07.07.2010 (далі - Закон №2453-VІ), який діяв під час роботи позивача суддею, містить бланкетну норму стосовно визначення стажу роботи на посаді судді.

Відповідно до п. 11 Перехідних положень Закону №2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Законом України № 2509-VІІІ від 12.07.2018 Про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів у зв`язку з прийняттям Закону України Про Вищий антикорупційний суд (далі - Закон №2509-VІІІ) ст. 137 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ Про судоустрій і статус суддів доповнено частиною другою такого змісту: До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Разом з цим, при призначенні (обранні) суддів на посаду вперше до кандидатів на посади суддів застосовувалися різні вимоги, які діяли на момент такого призначення (обрання).

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону № 2862-ХІІ, в редакції чинній на час призначення позивача на посаду судді (30.03.2000), право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 24.10.2019 (справа №9901/2/19) та від 30.05.2019 (справа №9901/805/18), виражене й закріплене в ч. 2 ст. 137 Закону №1402-VIII положення про те, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, означає, що до стажу роботи на посаді судді і прирівняних до нього стажів роботи (абз. 4 п. 34 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII) додається ще один вид (чи види) роботи (професійної діяльності), який раніше не охоплювався поняттям стажу роботи на посаді судді. Під цим стажем у вимірі чинного законодавчого визначення поняття стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді треба розуміти за якісними властивостями вид (види) певної роботи (професійної діяльності) в галузі права, який відрізняється від суддівської і прирівняної до неї роботи та має часові (кількісні) межі (строк роботи) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №9901/537/19).

Системний аналіз вищезазначених норм права, дає підстави для висновку, що, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

За загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події або факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.06.2018 у справі №826/12868/17, від 07.08.2019 у справі №820/2306/17, від 26.02.2020 у справі №826/7866/17, від 28.10.2020 у справі №200/6296/19-а.

Згідно розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2 , виданого Чернівецьким апеляційним судом 03.01.2023 № 05-22/1/2023, до стажу роботи позивача на посаді судді Чернівецьким апеляційним судом враховано, зокрема: стаж роботи за юридичною спеціальністю необхідний для зайняття посади судді (член Чернівецької обласної колегії адвокатів) з 01.10.1993 по 29.03.2000.

Дослідженням довідки правління асоціації адвокатів Чернівецької області від 21.06.2023, позивач у період з 01.10.1993 по 29.03.2000 був членом Чернівецької обласної колегії адвокатів та сплачував щорічні членські внески.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 визначено, що гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Вищенаведене відповідає положенням Європейської хартії про закон Про статус суддів від 10.07.1998, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п. 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (п. 6.4).

Згідно з пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17.11.2010 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки - оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою (видом пенсії), але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних законних очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при звільненні його з посади (відставки), яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

При цьому, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06.03.2018 у справі № 308/6953/17, від 11.09.2018 у справі №428/4671/17, від 01.10.2018 у справі №541/503/17, від 17.10.2018 у справі №140/263/17, від 30.01.2020 у справі № 592/3694/17, від 28.10.2020 у справі №200/6296/19-а та інших.

Отже, до загального стажу роботи позивача, який дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання належить враховувати, крім роботи на посаді судді (22 роки 8 місяців 14 днів), календарний період проходження строкової військової служби з 16.05.1976 по 05.06.1978 (2 роки 0 місяців 21 день) та стаж роботи за юридичною спеціальністю необхідний для зайняття посади судді (член Чернівецької обласної колегії адвокатів) з 01.10.1993 по 29.03.2000 (2 роки 0 місяців 0 днів).

Отже, загальний стаж роботи позивача на посаді судді, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання становить повних 26 років.

Таким чином, виходячи зі стажу роботи позивача 26 років, він має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 62% від суддівської винагороди (грошового утримання) судді, який працює на відповідній посаді (50% за 20 років + (6 Х 2% = 12 % за 6 років понад 20 років)).

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування до стажу роботи позивача, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 62 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, календарний період проходження строкової військової служби з 16.05.1976 по 05.06.1978 (2 роки 0 місяців 21 день) та стаж роботи за юридичною спеціальністю необхідний для зайняття посади судді (член Чернівецької обласної колегії адвокатів) з 01.10.1993 по 29.03.2000 (2 роки 0 місяців 0 днів).

Таким чином, не зарахування до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, проходження строкової військової служби, а також стаж роботи за юридичною спеціальністю та врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 245 КАС України наведено перелік рішень, які суд може прийняти у разі задоволення позову.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч. 3 - 4 ст. 245 КАС України).

Із змісту вказаних норм видно, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин у випадку, якщо своїми незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкт владних повноважень порушує такі права, свободи та інтереси осіб. Приблизний перелік способів захисту порушеного права в адміністративному судочинстві встановлено ст. 245 КАС України.

Статтею 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи повноваження суду при вирішенні справи, закріплені в ст. 245 КАС України та встановлені по справі обставини, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд визнає протиправними дії відповідача щодо не зарахування до стажу роботи судді, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці календарний період проходження строкової військової служби з 16.05.1976 по 05.06.1978 (2 роки 0 місяців 21 день) та стаж роботи за юридичною спеціальністю необхідний для зайняття посади судді (член Чернівецької обласної колегії адвокатів) з 01.10.1993 по 29.03.2000 (2 роки 0 місяців 0 днів), зобов`язує відповідача зарахувати до стажу роботи судді ОСОБА_2 , що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці календарний період проходження строкової військової служби з 16.05.1976 по 05.06.1978 (2 роки 0 місяців 21 день) та стаж роботи за юридичною спеціальністю необхідний для зайняття посади судді (член Чернівецької обласної колегії адвокатів) з 01.10.1993 по 29.03.2000 (2 роки 0 місяців 0 днів), а також зобов`язує відповідача перерахувати та виплатити позивачу з урахуванням раніше сплачених сум, щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмір 62 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з 03.01.2023 (дати призначення довічного грошового утримання судді у відставці).

Разом з тим, стосовно вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача встановити та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці, в розмірі 66% суддівської винагороди, починаючи з 03.01.2023 виходячи із довідки № 02-11/2/2023 від 03.03.2023 виданої Чернівецьким апеляційним судом, суд зазначає, що спірні правовідносини, які є предметом судового розгляду в даній справі, виникли у зв`язку із не зарахуванням до стажу роботи судді, що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці календарний період проходження строкової військової служби та стаж роботи за юридичною спеціальністю необхідний для зайняття посади судді, а не через неправильне визначення точних сум складових щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, які зазначені в довідці та враховуються під час самого призначення довічного грошового утримання судді у відставці.

Відтак, така позовна вимога, на думку суду, є передчасною, оскільки судовому захисту підлягає порушене право. При цьому, у суду відсутні об`єктивні підстави вважати, що у владного суб`єкта є намір недотримуватись закону та порушити права позивача у частині невірного зазначення розміру складових щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Більше того, щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці призначено позивачу з урахуванням складових, зазначених у довідці Чернівецького апеляційного суду № 02-11/2/2023 від 03.03.2023. З огляду на наведене, в цій частині позовних вимог суд відмовляє у задоволенні.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищезазначене, судом встановлено порушення відповідачем вищезазначених критеріїв, а тому позов підлягає частковму задоволенню.

Згідно ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність свої дії щодо не включення до стажу роботи судді періоду проходження строкової військової служби та стаж роботи за юридичною спеціальністю необхідний для зайняття посади судді, що дає право на отримання довічного грошового утримання у розмірі 62 %.

Стосовно клопотання позивача про допущення до негайного виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 371 КАС України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Однак, суд звертає увагу на те, що перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням висновків зроблених судом у цій справі, відповідачу належить здійснити за результатами виконання рішення суду.

Відтак, враховуючи положення вищевказаних норм ст. 371 КАС України, суд не вбачає підстав для звернення до негайного виконання рішення, оскільки такі вимоги є передчасними.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 8 ст. 139 КАС України).

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Зважаючи на вищенаведене, судовий збір підлягає стягненню в сумі 1073,60 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 72 77, 90, 134, 241 - 246, 250 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області щодо не зарахування до стажу роботи судді ОСОБА_2 , що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці календарний період проходження строкової військової служби з 16.05.1976 по 05.06.1978 (2 роки 0 місяців 21 день) та стаж роботи за юридичною спеціальністю необхідний для зайняття посади судді (член Чернівецької обласної колегії адвокатів) з 01.10.1993 по 29.03.2000 (2 роки 0 місяців 0 днів).

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області зарахувати до стажу роботи судді ОСОБА_2 , що дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці календарний період проходження строкової військової служби з 16.05.1976 по 05.06.1978 (2 роки 0 місяців 21 день) та стаж роботи за юридичною спеціальністю необхідний для зайняття посади судді (член Чернівецької обласної колегії адвокатів) з 01.10.1993 по 29.03.2000 (2 роки 0 місяців 0 днів).

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області перерахувати та виплатити ОСОБА_2 , з урахуванням раніше сплачених сум, щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмір 62 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з 03.01.2023.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_2 судові витрати (судовий збір) у сумі 1073,60 грн.

6. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (площа Центральна, 3, м. Чернівці, ).

Суддя В.К. Левицький