Справа № 280/5282/22
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 червня 2023 року м. Дніпросправа № 280/5282/22
(суддя Богатинський Б.В., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Корсун Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року у справі №280/5282/22 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 вересня 2022 року звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 згідно з яким, просить: зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної Гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 25.06.2021 року по день фактичної виплати (27.06.2022 року) шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, наказом від 26.03.2021 №63 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Відповідач 27.06.2022 виплатив позивачу компенсацію вартості неотриманого речового майна у розмірі 21224,45 грн. Враховуючи те, що вказані суми не були виплачені позивачу в день звільнення, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року позов задоволено повністю.

Суд, визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2021 по 27.06.2022 та стягнув з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 21219,35 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що несвоєчасна виплата заборгованості з заробітної плати є підставою для застосування наслідків передбачених ст. 117 КЗпП України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позову.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що позивач не проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, а отже вона не є належним відповідачем у цій справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що Наказом начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України від 25.06.2021 року № 125 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби з позивачем та він виключений зі списків особового складу окремого загону спеціального призначення Національної гвардії України.

Позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу в зв`язку із звільненням з військової служби грошової компенсації вартості за не отримане речове майно; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у розмірі 21696,17 грн.

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України 27.06.2022 добровільно виплатила позивачу компенсацію вартості неотриманого речового майна у розмірі 21224,45 грн., про що свідчить відповідне платіжне доручення №853 від 27.06.2022.

Стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2021 по 27.06.2022 є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на роботодавця (підприємство, установу, організацію) покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок тобто виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як з`ясовано судом першої інстанції, наказом від 25.06.2021 року №125 припинено контракт про проходження громадянином України військової служби, при цьому виплата компенсації вартості неотриманого речового майна позивачу у розмірі 21224,45 грн. відбулась 27.06.2022 року.

Отже, виходячи з цього суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ця виплата відноситься до сум які входять до складу остаточного розрахунку позивача при звільненні та її виплата була здійснена відповідачем з порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а тому наявні правові підстави, визначені ст. 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.

Однак, вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції залишив поза увагою наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наказом від 25.06.2021 року №125 припинено контракт про проходження громадянином України військової служби у Національній гвардії України та виключено позивача зі списків особового складу окремого загону спеціального призначення Центрального територіального управління Національної гвардії України та всіх видів забезпечення, а отже особою яка відповідно до ст. 117 КЗпП України несе обов`язок виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є саме окремий загін спеціального призначення Центрального територіального управління Національної гвардії України, а не військова частина НОМЕР_1 де позивач військову службу не проходив. Зазначені обставини проходження позивачем військової служби підтверджуються довідками наявними в матеріалах справи та позивачем не заперечувались (а.с.146,147).

На думку колегії суддів, сам по собі факт виплати вартості речового майна позивачу військовою частиною НОМЕР_1 НГУ не свідчить про набуття цією особою статусу роботодавця та обов`язку передбаченого ст. 117 КЗпП України щодо виплатити працівникові його середнього заробітку за час затримки повного розрахунку з ним.

Проте, позивачем у позові не зазначено окремого загону спеціального призначення Центрального територіального управління Національної гвардії України в якості відповідача або співвідповідача.

Відповідно до частини 3 статті 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд також має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Натомість, судом першої інстанції вищенаведених вимог процесуального закону не дотримано, та вирішено цей спір пред`явлений до особи, без з`ясування того хто є належним відповідачем (співвідповідачем) у справі та без вирішення питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача.

Матеріали справи не містять доказів того, що суд першої інстанції запропонував позивачу здійснити заміну відповідача у справі або залучити до розгляду цієї справи належного співвідповідача.

Враховуючи те, що за змістом статті 48 КАС України заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції, тобто виключно судом першої інстанції, наслідком такого порушення є вирішення справи без урахування усіх обставин, що мають значення для її вирішення, що є підставою для відмови у задоволені позову.

Крім того, вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції також залишив поза увагою наступне.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримавши компенсацію вартості речового майна 27.06.2022 року, повинен був звернутися до суду з позовом до 28.07.2022 року, проте звернувся 05 вересня 2022 року, тобто з пропуском місячного строку встановленого законом на звернення до суду з цим позовом більше ніж в два рази.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2023 року, враховуючи наявність в позові та його уточненні прохання позивача про поновлення строків звернення до суду з позовом у зв`язку з «широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України», веденням в Україні з 24.02.2022 року військового стану, мобілізацією позивача та проходження ним військової служби, було запропоновано позивачу протягом десяти днів з моменту отримання копії цієї ухвали надати суду докази його перебування на військовій службі в період з 27.06.2022 року по 05.09.2022 року з обґрунтуванням того, як це перешкоджало його своєчасному зверненню до суду з цим позовом.

Копія зазначеної ухвали Третього апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2022 року була направлена на адресу позивача та його представника, і була отримана представником позивачем 07 квітня 2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Проте позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх тверджень щодо його мобілізації, а у додаткових поясненнях від 24.05.2023 представник позивача зазначив, що позивача згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 31.12.2021 року призначено на посаду офіцера відділу військової частини НОМЕР_3 та по теперішній час він перебуває на військовій службі, проте копію цього наказу або довідки на підтвердження проходження позивачем військової служби у період з 27.06.2022 року по 05.09.2022 року надано не було.

Між тим, згідно з наданою позивачем суду апеляційної інстанції довідкою, позивач перебуває на військовій службі з 05.12.2022 року, тобто в період з 27.07.2022 року та 05 вересня 2022 року позивач не був мобілізований та не проходив військову службу, як це зазначено у позові (а.с.154, 6 об.ст).

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання позивача на те, що «Вся територія України та Запорізької області піддаються постійним ракетним обстрілам, що емоційно впливає на Позивача та перешкоджає зосередитись та підготувати позов до суду» оскільки виходячи з тексту позову його було підготовлено та сформовано в системі «Електронний суд» і подано до суду представником позивача Мар`єнінко В.Ю., а не позивачем.

Водночас, колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі від 26.09.2022 року щодо визнання поважною причину строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та поновлення ОСОБА_1 цього строку, оскільки в цьому рішенні суд першої інстанції не зазначив які саме на його думку підстави для поновлення строку звернення до суду з позовом він визнав поважними та якими доказами наявними в матеріалах справи це підтверджується.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строку для звернення до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до статті 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Тобто, особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до суду з позовною заявою здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду.

З приводу посилання скаржника на введення в Україні воєнного стану колегія суддів зазначає, що саме по собі факт введення воєнного стану на території України не може слугувати безумовною та достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску процесуального строку за відсутності відповідних обґрунтувань та доказів того, як саме введення воєнного стану, вплинуло на можливість позивача звернутися до суду з цим позовом, що, в свою чергу, обумовило необхідність його поновлення.

Однак, позивач, не вказав поважних підстав для поновлення строку для звернення до суду з цим позов, які б ґрунтувались на наявності обставин, що відповідають наведеним вище критеріям.

Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом та підстави для його поновлення, вказані ним у його заявах та поясненнях, визнані судом неповажними, та позивач не надав суду докази які свідчать про наявність підстав для його поновлення, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що позов підлягає залишенню без розгляду повністю у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року у справі №280/5282/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов залишити без розгляду.

Керуючись: пунктом 3 частини 1 статті 315, пунктом 4 частини 1 статті 317, статтями 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року у справі №280/5282/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов залишити без розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частину постанови проголошено 21 червня 2023 року.

Повне судове рішення складено 22 червня 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя С.В. Сафронова