Справа № 580/5351/22
Суддя: Валентин ГАРАЩЕНКО
Дата ухвалення: 2023-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року справа № 580/5351/22

м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Гаращенко В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просять:

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 166146 грн. та три проценти річних в розмірі 42575 грн.;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 166146 грн. та три проценти річних в розмірі 42575 грн.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 відмовлено у відкритті провадження у справі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.03.2023 ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 скасовано, а справу №580/5491/22 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

21.03.2023 адміністративна справа №580/5351/22 надійшла до Черкаського окружного адміністративного суду та шляхом автоматизованого розподілу передана для продовження розгляду раніше визначену складу суду - судді Гаращенку В.В.

Ухвалою суду від 14.04.2023 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику учасників справи в судове засідання).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 02 січня 2017 року під час проходження військової служби у зоні проведення АТО, внаслідок вогнепального кульовою поранення загинув її чоловік, ОСОБА_3 .

19 грудня 2018 року позивач звернулась із заявою до Черкаського обласного військового комісаріату (через Маньківський районний військовий комісаріат), в якій просила вирішити питання про призначення та виплату членам сім`ї загиблого ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги.

У зв`язку з відмовою у виплаті відповідачем вказаної допомоги позивач оскаржила відповідне рішенні в судовому порядку. За результатами судових спорів 29.06.2022 Верховний Суд даній справі ухвалив: касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.06.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2020 у справі №640/6477/19 скасувати в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити і виплатити дружині загиблого військовослужбовця Збройних Сил України, передбачену статтею 16 Закону №2011-XII одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), військовослужбовця, у 750-кратному розмірі прожиткового мінімуму доходів громадян встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому здійснюватиметься виплата у рівних частках дружині і сину, та у цій частині ухвалити нову постанову про часткове задоволення позовних вимог. Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з прийняттям за наслідками такого розгляду відповідного рішення з урахуванням висновків суду, наведених у цій постанові.

Позивач стверджує, що 02.09.2022 відповідно до зазначеного рішення суду кошти в сумі 800000 (вісімсот тисяч) гривень були зараховані на її рахунок по 400 тис. грн. кожному. Період затримки виконання грошового зобов`язання по сплаті відповідачем на користь позивачів одноразової грошової допомоги починається з дати розгляду відповідною комісією поданих документів - 15.02.2019 по дату виплати коштів 02.09.2022.

Враховуючи наведену затримку виконання грошового зобов`язання, позивач вважає, що з відповідача підлягають стягненню на користь кожного з позивачів інфляційні втрати в розмірі 166146 гривень та три проценти річних в розмірі 42575 гривень.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на ту обставину, що враховуючи правову природу коштів, які виплачуються на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які є гарантованою державою виплатою, а не сплатою суми боргу, тому до спірних правовідносин стаття 625 ЦК України не застосовується.

Відповідач стверджує, що грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зобов`язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов`язання, а слугує підтвердженням факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов`язання. Навіть у тому випадку, коли конкретна сума грошового зобов`язання (наприклад, при відшкодуванні шкоди) встановлюється судовим рішенням, вона грунтується на факті вчиненого раніше правопорушення, обраховує борг іл моменту правопорушення. Суд, задовольняючи вимогу кредитора, тим самим визнає правомірними вимоги позивача та застосовує примус до стягнення шкоди. Тому судове рішення не породжує, а підтверджує підставу виникнення зобов`язання.

Договірних правовідносин між сторонами, які б давали підстави стверджувати про наявність у відповідача як боржника грошового зобов`язання перед позивачем як кредитором, немає.

При цьому, факт виконання судового рішення, прийнятого за результатами розгляду публічно-правового спору, не може бути доказом виникнення цивільно-правових відносин між сторонами у даній справі.

Також, відповідач наголосив, що процес прийняття рішення, у тому числі про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, взаємопов`язаний з реалізацією суб`єктом владних повноважень власних функцій, реалізуючи які останній робить висновки, застосовує положення законодавства, маючи власне розуміння ситуації, обставин та правильності застосування профільного законодавства. Так, суб`єкт владних повноважень може прийняти рішення, яке надалі скасовується судом як незаконне. Однак, наведене не свідчить, що суб`єкт владних повноважень діє умисно, як і не свідчить, що така поведінка (прийняття одного рішення та надалі, за рішенням суду, іншого) є прострочкою виконання цивільного зобов`язання та сферою застосування статті 625 ЦК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Вирішуючи спір по суті, судом встановлено, що 19 грудня 2018 року позивач звернулась із заявою до Черкаського обласного військового комісаріату (через Маньківський районний військовий комісаріат), в якій просила вирішити питання про призначення та виплату членам сім`ї загиблого ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги, відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в порядку та на умовах, визначених Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року.

Згідно протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15 лютого 2019 року №19, комісія дійшла до висновку про відмову у призначенні членам сім`ї загиблого ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги.

Не погоджуючись з відмовою Міністерства оборони України у призначенні одноразової грошової допомоги, у квітні 2019 року позивач звернулася з позовом до Міністерства оборони України в особі комісії в питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування до вислуги років окремих періодів військової служби (далі - відповідач), в якому просила: визнати протиправним і скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_3 викладене в пункті 3 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №19 від 15.02.2019; зобов`язати відповідача призначити і виплатити мені, як дружині загиблого військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_3 , передбачену статтею 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-Х11 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), військовослужбовця, у 750-кратному розмірі прожиткового мінімуму доходів громадян встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому здійснюватиметься виплата у рівних частках дружині та сину.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.06.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2020 у справі №640/6477/19, позов задоволено.

Постановою Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 640/6477/19 касаційну скаргу Міноборони задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.06.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2020 у справі №640/6477/19 скасовано в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити і виплатити дружині загиблого військовослужбовця Збройних Сил України, передбачену статтею 16 Закону №2011-XII одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), військовослужбовця, у 750-кратному розмірі прожиткового мінімуму доходів громадян встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому здійснюватиметься виплата у рівних частках дружині і сину, та у цій частині ухвалити нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Зобов`язано Міноборони повторно розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з прийняттям за наслідками такого розгляду відповідного рішення з урахуванням висновків суду, наведених у цій постанові.

В решті рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.06.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2020 у справі №640/6477/19 залишено без змін.

01.09.2022 на виконання наведеного судового рішення на рахунок позивача перераховано кошти в сумі 800 (вісімсот) тисяч гривень.

Вважаючи, що відповідач допустив затримку виплати вказаних грошових коштів, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 1-1 Закону № 2011-XII).

Частиною першою статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (ч. 6 ст. 16-3 Закону № 2011-XII).

Частиною дев`ятою статті 16-3 Закону № 2011-XII, передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок № 975.

Позивач мотивує свою позицію тим, що вона набула право на стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасну виплату грошового зобов`язання з 15.02.2019 по 02.09.2022 та інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Суд акцентує свою увагу на тому, що статтею 1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на наведене вище, суд дійшов висновку, що передбачене цією статтею нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту майнового права та інтересу у цивільно-правових відносинах, а тому дія частини другої статті 625 ЦК України, якою передбачено цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, що в свою чергу не поширюється на правовідносини, які є предметом спору у цій адміністративній справі, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача втрат від інфляції та 3% річних за несплату коштів при звільнені є безпідставними.

Верховний Суд України у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 за позовом фізичної особи до Міністерства оборони України про стягнення боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та трьох процентів річних у зв`язку із затримкою виплати позивачеві одноразової грошової допомоги відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказав, що передбачена статтею 625 ЦК України норма до спірних правовідносин не застосовується.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за несвоєчасне проведення виплати одноразової грошової допомогти та річні, тобто між позивачем та відповідачами відсутні цивільні відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності учасників.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, але в даній справі відсутні такі сторони як боржник та кредитор, оскільки відсутні і грошові зобов`язання між ними, засновані на цивільно - правових відносинах та відсутні будь-які порушення цивільно-правових відносин відповідачем.

Таким чином, суд вважає, що відповідач у справі не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, заснованого на цивільно - правових відносинах, а, відтак, до спірних правовідносин стаття 625 ЦК України не застосовується.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя Валентин ГАРАЩЕНКО