Справа № 260/3494/22
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2023-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/3494/22 пров. № А/857/6320/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Скрутень Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Рада Імре на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року у справі № 260/3494/22 (головуючий суддя Ващилін Р.О., м. Ужгород, час ухвалення: 10 год. 42 хв., повне судове рішення складено 22 лютого 2023 року) за адміністративним позовом Рада Імре до НОМЕР_1 прикордонного загону (м. Чоп) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Рада Імре звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (м. Чоп) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, від 12.09.2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 12 вересня 2022 року йому було відмовлено у перетині державного кордону з посиланням на введення в Україні воєнного стану за відсутності підстав на право перетинання такого. Із зазначеним рішенням посадової особи відповідача не погоджується та вказує на те, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, оскільки самостійно виховує неповнолітню доньку, яка рішенням суду залишена проживати разом з ним, а отже, має право на перетинання кордону в умовах воєнного стану.

Рішенням від 15 лютого 2023 року Закарпатський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Рада Імре оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що позивач відноситься до осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, оскільки самостійно виховує неповнолітню доньку, яка рішенням суду залишена проживати разом з ним. А тому обмеження стосовно заборони виїзду за межі України на період дії правового режиму воєнного стану до Рада Імре не застосовуються.

Апелянт також покликається на лист адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.03.2022 №23-6855/0/6-22-вих, яким органам Держприкордонслужби роз`яснено, що обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 року не застосовується до осіб, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Підтверджуючими документами можуть бути: свідоцтво про народження дитини (дітей)+свідоцтво пор смерть матері дитини / рішення суду про позбавлення матері батьківських прав / визнання безвісти відсутньою / рішення суду про розлучення з визначенням місця проживання з батьком.

Позивач наголошує, що подав всі необхідні документи для підтвердження статусу батька, який самостійно виховує неповнолітню дитину, а саме: копію рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.07.2022, свідоцтво пор народження дитини, договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 26.05.2022, посвідчений нотаріально, висновок органу опіки та піклування.

Вважає, що вимога відповідача надати дозвіл керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки для виїзду за межі місця проживання (місця перебування) є протиправною, оскільки не передбачена жодними нормами законодавства, що регулює порядок перетину державного кордону України.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи позивача про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права. Просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України. Тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що 12 вересня 2022 року у зв`язку з наміром перетнути державний кордон України у пункті пропуску Ужгород Рада Імре пред`явив для проведення паспортного контролю уповноваженій особі підрозділу охорони державного контролю наступні документи:

- паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

- договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини № НОМЕР_2 ;

- рішення суду №308/6982/22 від 20.07.2022.

За наслідками проведеного паспортного контролю рішенням заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (типу А) з персоналу відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип Б) старшим лейтенантом ОСОБА_2 від 12.09.2022 у перетині державного кордону на виїзд з України громадянину України Рада Імре було відмовлено.

Вказану відмову аргументовано тим, що таку особу тимчасово обмежено у праві виїзду з України на підставі Закону України Про правовий режим воєнного стану, Указу Президента України від 24.02.2022 №64/20/22 Про введення воєнного стану в Україні за відсутності підстав на право перетинання державного кордону та не наданням документів, що підтверджують таке право.

Вважаючи вказану відмову протиправною та такою, що порушує його право на вільне пересування, Рада Імре звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивач надав не достатньо підтверджуючих документів для виїзду з України як батько, який самостійно виховує дитину до 18 років.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Зазначене кореспондується також з положеннями ст. 1 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України від 21.01.1994 №3857-XII (далі Закон №3857). При цьому вказаною статтею також передбачено, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України Про правовий режим воєнного стану, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Отже, право особи на вільний перетин державного кордону України, згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм, може бути обмежено в умовах воєнного стану.

Так, Указом Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 №64/2022 (далі Указ №64/2022) встановлено можливість обмеження певних конституційних прав людини, зокрема, визначених статтею 33 Конституції України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 Про загальну мобілізацію постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543).

Відповідно до вимог Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII, на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Водночас Закон №3543 передбачає можливість відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Виключний перелік категорій військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації наведений в ст. 23 вказаного законодавчого акта.

Так, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону №3543 не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Поряд з цим, порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері встановлює Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3854-ХІІ (далі Закон №3854).

Відповідно до ст. 2 Закону №3854 документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону (ч.1 ст. 3 Закону).

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (ч.2 ст. 3 Закону).

Постановою КМ України затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України від 17.01.1995 №57 (далі Порядок №57).

Відповідно до п. 2-6 Правил у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

За змістом п. 2 Правил у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.

Отже, з аналізу наведених вище правових норм слід дійти висновку, що особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану. Проте для реалізації такого права вказана обставина повинна бути підтверджена належними доказами та документами.

При цьому колегія суддів наголошує, що підтвердженню належними доказами підлягає саме обставина приналежності до осіб, які відповідно до ст. 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, в даному випадку підтвердження обставин самостійного виховання дитини до 18 років.

Адміністрацією Державної прикордонної служби України у листі від 17.03.2022 №23-6855/0/6-22-вих органам Держприкордонслужби роз`яснено, що обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 року не застосовується до осіб, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Підтверджуючими документами можуть бути: свідоцтво про народження дитини (дітей)+свідоцтво пор смерть матері дитини / рішення суду про позбавлення матері батьківських прав / визнання безвісти відсутньою / рішення суду про розлучення з визначенням місця проживання з батьком.

З матеріалів справи судами встановлено та не заперечується відповідачем, що 12.09.2022 у зв`язку з наміром перетнути державний кордон України у пункті пропуску Ужгород Рада Імре пред`явив для проведення паспортного контролю уповноваженій особі підрозділу охорони державного контролю наступні документи: -паспорт громадянина України для виїзду за кордон; -договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини № НОМЕР_2 ; -рішення суду №308/6982/22 від 20.07.2022.

На переконання колегії суддів, з врахуванням норм Порядку №57, а також листа Адміністрації Державної прикордонної служби України позивач надав достатньо документів для підтвердження статусу особи, яка в силу норм ст. 23 Закону №3543 не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, а саме - батька, який самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що відповідно до заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.12.2014 у справі 308/14516/14-ц, яким розірвано шлюб між позивачем та його дружиною ОСОБА_3 , неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено проживати разом з матір`ю.

Лише у подальшому, Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 20.07.2022 у справі №308/6982/22 задовольнив уточнену позовну заяву ОСОБА_1 та змінив місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом визначення місця її проживання разом з батьком.

Також 26.05.2022 між позивачем та його дружиною укладено нотаріально засвідчений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, відповідно до якого сторони дійшли взаємної згоди, що з моменту укладення цього договору батько самостійно виховуватиме дитину, а місцем проживання дитини сторони визначили місце проживання її батька (1.3).

Проте відповідно до п. 3.2.1 вказаного договору мати зобов`язується брати участь у вихованні та духовному розвитку дитини, незалежно від стосунків з батьком.

Отже, вказаними обставинами, на думку суду, заперечується статус позивача як батька, що самостійно виховує дитину віком до 18 років.

А тому у відповідача були підстави для прийняття оскаржуваного рішення, оскільки вказаний вище договір щодо здійснення батьківських прав серед інших документів був поданий позивачем при намаганні перетнути кордон, та на змісті такого наголошував відповідач у відзиві на позовну заяву.

Водночас колегія суддів вважає помилковою позицію відповідача щодо необхідності подати дозвіл керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем перебування на військовому обліку, оскільки жодним нормативно-правовим актом, таким як Закон України «Про правовий режим воєнного стану», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, Правила перетинання державного кордону громадянами України не передбачено наявність в особи, яка має намір виїхати за межі України такого дозволу.

Крім того, відповідно до норм Закону України «Про державну прикордонну службу України» Державна прикордонна служба не є спеціальним органом з питань мобілізації, а відтак, визначення категорії осіб, які не підлягають мобілізації, перевірка документів, які підтверджують перебування особи на військовому обліку та/або наявності чи відсутності в такої особи відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації не відноситься до її компетенції.

Більше того, як зазначалося вище, п. 2-6 Порядку №57 встановлює право на перетин державного кордону під час мобілізації військовозобов`язаних осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. До них відносяться, зокрема ті особи, що зазначені у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», окрім осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої вказаної статті.

Отже, при перетині кордону представники Держприкордонслужби повинні перевірити документи, які підтверджують приналежність таких осіб до тих, виключний перелік яких містить саме ст. 23 Закону №3543.

Суд звертає увагу відповідача також і на те, що право на відстрочення від призову на військову службу та право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану під час мобілізації не є тотожними за своєю правовою природою та підставами.

Водночас вказані обставини не вплинули на правильний висновок суду першої інстанції про те, що в межах даної справи рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, є правомірним.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Рада Імре залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року у справі № 260/3494/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 21.06.2023.