Справа № 160/23267/21
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2023-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не проведення йому повного розрахунку в день виключення із списків особового складу 11 серпня 2021 року;
- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.08.2021 року по день фактичного розрахунку 27.10.2021 року у сумі 36 461,60 грн., виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення) розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 . В свою чергу належні йому при звільнені кошти мали бути нараховані та виплачені в день виключення зі списків особового складу - 11.08.2021 року, проте через бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 фактично остаточний розрахунок було здійснено лише 27.10.2020 року, тобто через 79 календарні дні. У зв`язку з несвоєчасним проведенням повного розрахунку при звільненні позивач просить стягнути з відповідача-1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки у розмірі 36 461,60 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2021 року було відкрито провадження по даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
До суду від відповідача-1 надійшов лист, в якому зазначено, що ВЧ НОМЕР_1 не може нести відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні військовослужбовця, оскільки перебуває на фінансовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_2 , та на речовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_3 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2022 року залучено до участі у цій справі у якості відповідача-2 Військову частину НОМЕР_2 та відповідача-3 Військову частину НОМЕР_3 .
До суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначає, що ВЧ НОМЕР_2 здійснює фінансове забезпечення діяльності ВЧ НОМЕР_1 та реалізує рішення командира ВЧ НОМЕР_1 . В свою чергу ВЧ НОМЕР_2 не наділена повноваженнями з прийняття рішень щодо здійснення виплат на користь позивача, оскільки такі рішення приймає саме командир ВЧ НОМЕР_1 .
До суду від відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем не надано жодних підтверджуючих документів щодо дати здійснення остаточного розрахунку, а також пояснень що саме це за суми. Крім того, відповідач-3 зазначив, що КАС України передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу її проходження, звільнення з публічної служби. Проте в цій справі не має можливості, на думку відповідача-3, встановити чи порушив позивач місячний строк звернення до суду, оскільки ним не надано жодних підтверджуючих документів щодо дати зарахування вказаних в позовній заяві сум.
Ухвалою суду від 13.05.2022 року зупинено провадження у цій справі.
Ухвалою суду від 19.05.2023 року поновлено провадження у справі.
До суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що у зв`язку зі звільненням ОСОБА_2 04.09.2021 року на його картковий рахунок ВЧ НОМЕР_2 перераховано суму в розмірі 66 549,80 грн. Крім того, наголошує, що ВЧ НОМЕР_2 здійснює грошове забезпечення та не здійснює речове забезпечення військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 . Відтак, інформація щодо виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно у ВЧ НОМЕР_2 відсутня.
До суду від позивача надійшли письмові пояснення в яких зазначено, що остаточний розрахунок при звільненні було здійснено відповідачем лише 27.10.2021 року в підтвердження надано витяг про рух коштів на його особистому рахунку.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідачів, викладену у відзивах, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України у ВЧ НОМЕР_1 на посаді інженера відділення протидії технічним засобам розвідки. Наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (по особовому складу) від 13.07.2021 року №178 звільнений у запас у зв`язку із закінченням контракту.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) з 11.08.2021 року позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Виплату належних при звільненні позивачу коштів проведено частинами:
06.09.2021 року на картковий рахунок позивача зараховано 66 549,80 грн., коментар до платежу «заробітна плата»;
21.09.2021 року на картковий рахунок позивача зараховано 29 154,55 грн., коментар до платежу «грошова компенсація за речове майно»;
27.10.2021 року на картковий рахунок позивача зараховано 660 грн., коментар до платежу «заробітна плата».
Вважаючи бездіяльність відповідача-1 щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся з позовом до суду.
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
Згідно із ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
В силу частини другої та третьої статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Так, непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Разом з тим, вказаними вище нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
В силу приписів статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
При цьому, суд враховує, що за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Крім цього, у постанові від 15.09.2015 р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно з ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, в редакції на час звільнення позивача з військової служби, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також, суд враховує роз`яснення Верховного Суду України, наведені у п.20 постанові Пленуму №13 від 24.12.1999 р. Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, відповідно до яких, установивши, при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку, у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Так, остаточною датою закінчення проходження військової служби позивача є 11.08.2021 р., про що зазначено в наказі командира ВЧ НОМЕР_1 №106.
Матеріалами справи підтверджується, що 06.09.2021 року на картковий рахунок позивача зараховано 66 549,80 грн. (коментар до платежу «заробітна плата»), 21.09.2021 року зараховано 29 154,55 грн. (коментар до платежу «грошова компенсація за речове майно»), 27.10.2021 року зараховано 660 грн. (коментар до платежу «заробітна плата»).
Отже, станом на дату виключення із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 відповідачем-1 не проведено з позивачем повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум завершена лише 21.10.2021 року.
Таким чином, період з 12.08.2021 р. по 26.10.2021 р. включно, є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні, тому позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі №240/6583/20, висновок якої суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.
Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За правилами Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, згідно із чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням.
Так, позивача звільнено 11.08.2021 року згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №106.
27.10.2021 року відповідачем-2 на картковий рахунок позивача зараховано грошові кошти.
Відповідно до довідки про заробітну плату позивача, грошове забезпечення позивача складає: за червень 2021 року 13 998,60 грн., за липень 2021 року 13 998,60 грн.
Середньоденне грошове забезпечення позивача становить 458,97 грн. (сума визначена шляхом ділення заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи 27 997,20 грн. на 61 день).
Період затримки виплати охоплюється з 12.08.2021 року (наступний день після звільнення) по 27.10.2021 року (зарахування на картковий рахунок позивача грошових коштів) та становить 77 днів.
Водночас, з 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. №2352-ІХ, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з яким виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців.
В свою чергу враховуючи дату проведення остаточного розрахунку з позивачем - 27.10.2021 року, суд застосовує до спірних правовідносин редакцію статті 117 КЗпП України, до внесення вказаних змін, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи приписи ст.117 КЗпП України позивачу належить до виплати компенсація у вигляді середнього заробітку за період тривалістю 77 календарних дні. Сума, визначена відповідно до Порядку №100 становить: 458,97 грн. (середньоденне грошове забезпечення позивача) * 77 (кількість днів затримки розрахунку) = 35 341,46 грн.
Разом з тим, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Суд враховує ту обставину, що позивачу тричі на картковий рахунок надійшли грошові кошти в загальному розмірі 96 364,35 грн, тому вважає виходячи з принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу саме у розмірі 35 341,46 грн.
Крім того, суд враховує доводи відповідача-2, що ВЧ НОМЕР_1 з 01.09.2014 року знаходиться на фінансовому забезпечення у ВЧ НОМЕР_2 та на речовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_3 , тому вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.08.2021 року по 26.10.2021 року включно та зобов`язати саме ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні у розмірі 35 341,46 грн., відповідно до ст.9 КАС України.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд вважає за можливе задовольнити дану позовну заяву частково з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України Про судовий збір з відповідачів судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд, -
Позовну заяву задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.08.2021 року по 26.10.2021 року включно.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні у розмірі 35 341,46 грн.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Судовий збір по даній справі не стягується.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма