Справа № 932/4262/23
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 червня 2023 року м. Дніпросправа № 932/4262/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу представника громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2023 року (головуючий суддя Овчиннікова О.С.) в адміністративній справі

за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1

про затримання з метою ідентифікації та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства для забезпечення подальшого видворення за межі території України громадянина Республіки Азербайджан, -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - Позивач) звернулось до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 (далі Відповідач), в якому просило суд:

- затримати та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина Азербайджану ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на шість місяців, з метою забезпечення видворення за межі території України;

- вирішити питання щодо негайного виконання рішення про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства громадянина Азербайджану ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на те, що: громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 тривалий час перебуває на території України без законних підстав (граничний період тимчасово перебування відповідача на території України, визначений відповідно до законодавства України та становить не більш як 90 днів протягом 180 днів), що є грубим порушенням законодавства України про правовий статус іноземців; дії Відповідача порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (ухилення від виїзду з України після втрати підстав для перебування в Україні, передбачених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення прийнятого відносно нього); відносно відповідача Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська прийнято рішення від 30.05.2019 року у справі № 200/8363/19 про примусове видворення за межі України. Однак Відповідач територію України не залишив та продовжує незаконно перебувати на території України. Вказані обставини, на думку Позивача, свідчать про наявність підстав для затримання Відповідача з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України та його поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2023 року у справі №932/4262/23 адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства для забезпечення подальшого видворення за межі території України громадянина Республіки Азербайджан задоволено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що Відповідач будучи громадянином Республіки Азейбарджан (паспортний документ серії НОМЕР_1 , виданий 09.07.2007 терміном дії до 09.07.2017), прибув на територію України 25.08.20152 де проживав до теперішнього часу. За час проживання в Україні ОСОБА_1 створив родину з громадянкою України, з якою проживав у цивільному шлюбі. За час проживання у цивільному шлюбі народилася донька, яку ОСОБА_1 виховував та надавав матеріальну допомогу. З цивільною дружиною та доньокю проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2019 року позов ДМСУ до ОСОБА_1 задоволено, вирішено примусово видворити за межі України громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , затримати та помістить ОСОБА_1 до ПТПІ строком на 6 місяців з метою ідентифікації та подальшого примусового видворення. Відповідач не є фахівцем в області права та не був обізнаний про необхідність звернення до органів міграційної служби із заявами про надання статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, а також про можливість оскарження в судовому порядку рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2019 року у справі №200/8363/19. Відповідач вважає, що в межах спірних правовідносин, відсутні умови передбачені ч. 13 ст. 289 КАС України, які обумовлюють неможливість ідентифікації особи ОСОБА_1 , що виключає необхідність затримання останнього.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, зокрема, з огляду на те, що перед закінченням 90-денного терміну перебування на території України Відповідач до органів Державної міграційної служби України із клопотанням щодо продовження терміну перебування на території України не звертався. Починаючи з 22.11.2012, Відповідач за межі України не виїжджав, чим порушив вимоги ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», перейшовши таким чином на нелегальне становище. За тривалий час перебування на території України, Відповідач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Дніпропетровській області не звертався. Інформація щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття статусу біженця стосовно зазначеної особи, відсутня. Позивач також вказав, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2019 позов ДМСУ до ОСОБА_1 задоволено, вирішено примусово видворити за межі України громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , затримати та помістить ОСОБА_1 до ПТПІ строком на 6 місяців з метою ідентифікації та подальшого примусового видворення, що зумовлює наявність підстав для його затримання та поміщення до ПТПІ.

В судовому засіданні представник Відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник Позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, кожного окремо, проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (паспортний документ серії НОМЕР_2 , виданий 09.07.2007 терміном дії до 09.07.2017), прибув на територію України - 25.08.2012.

Таким чином, ОСОБА_1 після закінчення граничного періоду (до 22.11.2012) тимчасового перебування на території України встановленого законодавством (не більш як 90 днів протягом 180 днів), ухилився від виїзду з України, та не маючи інших законних підстав для подальшого перебування в Україні, перейшов на нелегальне становище, із клопотанням щодо продовження терміну перебування на території України, чи із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримував.

16 березня 2018 року вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 був засуджений та визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в дохід держави 850 грн, за узгодженням сторін відповідно до угоди про примирення.

Окрім того, 30.05.2019 ОСОБА_1 був засуджений Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ч.2 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, вирок набув чинності 02.07.2019, ОСОБА_1 звільнений за відбуттям покарання 28.05.2021, згідно довідці про звільнення серії ЗАП № 06799.

Також, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2019 року у справі №200/8363/19 позов ДМСУ до ОСОБА_1 задоволено, вирішено примусово видворити за межі України громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , затримати та помістить ОСОБА_1 до ПТПІ строком на 6 місяців з метою ідентифікації та подальшого примусового видворення.

Наявність підстав для затримання Відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства є предметом судового розгляду у даній справі.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на факт проживання Відповідача на території України без документів на право проживання, вчинення ним адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП, враховуючи відсутність у Відповідача належного паспортного документу для виїзду з території України, законного джерела заробітку та не виконання ним добровільно рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну, наявні підстави для подальшого видворення за межі території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та застосування судом такого заходу як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).

Частиною третьою статті 9 Закону №3773-VI встановлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. №150 (далі Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Пунктом 11 Порядку №150 встановлено, що іноземець та особа без громадянства у разі втрати на території України паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, повинні про це негайно письмово повідомити територіальний орган або підрозділ ДМС, який зобов`язаний видати довідку та надіслати відповідне повідомлення до Адміністрації Держприкордонслужби. У такому разі питання про продовження строку перебування іноземця та особи без громадянства на території України чи їх виїзду з України вирішується після отримання ними в дипломатичному представництві чи консульській установі країни громадянської належності або походження чи попереднього постійного проживання паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, на підставі особистої заяви, копії довідки, виданої територіальним органом або підрозділом ДМС, про втрату такого документа та довідки, виданої Адміністрацією Держприкордонслужби, про перетинання державного кордону (в разі, коли строк перебування під час останнього в`їзду не продовжувався).

Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що 18.10.2020 введено в дію положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визнання особою без громадянства», якими внесно зміни до ст. 4 Закону №3773-VI шляхом доповнення її, зокрема частиною 23 наступного змісту: іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Іноземець або особа без громадянства у разі втрати або обміну паспортного документа повинні протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Частиною першою статті 26 Закону №3773-VI встановлено, що Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина п`ята статті 26 Закону №3773-VI).

Частиною четвертою статті 30 Закону №3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

За приписами частини восьмої статті 30 Закону №3773-VI положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За приписами статті 31 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Вказані положення Закону №3773-VI кореспондуються з положеннями Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 р. за № 806/21119.

Статтею 289 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачені особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства.

Відповідно до ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.

Частиною 11 статті 289 КАС України встановлено, що Строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Із аналізу наведених норм слідує, що до іноземця або особи без громадянства, стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення, може бути застосовано такий захід як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України, лише за наявності однієї або декількох умов, серед яких:

- наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі;

- у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

Разом з цим, відповідно до положень п.п. 2.8.2. п. 2.8 Розділу ІІ Інструкції з організації і здійснення перевірки документів громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.06.2012 №407 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.06.2012 за №1083/21395, під час здійснення стандартної перевірки документів іноземців та осіб без громадянства потрібно додатково перевіряти під час виїзду з України: документи, передбачені частиною першою статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Виключний перелік документів для в`їзду в Україну та виїзду з України іноземців та осіб без громадянства встановлено частиною першою статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Так, відповідно до абз. 2-4 ч. 1 ст. 15 Закону №3773-VI встановлено, що в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється:

іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України;

іноземців, які постійно проживають на території України, - за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання;

осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають на території України, - за посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон.

В даному випадку, судом апеляційної інстанції встановлено та не заперечується учасниками справи, що Відповідач востаннє здійснив в`їзд в Україну за внутрішнім паспортним документом громадянина Республіки Азербайджан (паспортний документ серії НОМЕР_2 , виданий 09.07.2007 року терміном дії до 09.07.2017) 25.08.2012, та з того часу з України не виїжджав, чим порушив вимоги ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Водночас колегія суддів враховує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Відповідач до ГУ ДМС у Дніпропетровській області не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримував, посвідками на тимчасове або постійне проживання ГУ ДМС у Дніпропетровській області не документувався, зареєстрованого шлюбу з громадянкою України не має, будь-який діючий паспортний документ у Відповідача відсутній. Доказів протилежного Відповідачем не надано, так як і не надано доказів вчинення дій з легалізації свого перебування на території України.

Крім того, матеріали даної справи не містять та Відповідачем не наведено доказів, що останній підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що Відповідачем не надано будь-яких доказів щодо звернення останнього із заявою до дипломатичного представництва чи консульської установи країни громадянської належності або походження чи попереднього постійного проживання про отримання паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, після втрати чинності паспортним документом громадянина Республіки Азербайджан НОМЕР_2 .

Наведене свідчить про те, що у ОСОБА_1 , який вчинив порушення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП, відсутній документ, що дає право на виїзд з України.

Крім того, Відповідачем добровільно не виконано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2019 року, яким вирішено примусово видворити за межі України громадянина Азербайджану ОСОБА_1 .

За встановлених обставин та з огляду на факт проживання Відповідача на території України без документів на право проживання, вчинення ним адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП, враховуючи відсутність у Відповідача належного паспортного документу для виїзду з території України, законного джерела заробітку та не виконання ним добровільно рішення про примусове видворення в країну походження або третю країну, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування судом такого заходу як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що аналіз сукупності зазначених обставин вказує на те, що затримання Відповідача є необхідним та виправданим за наведених умов, останнє дозволить компетентним органам в установленому порядку здійснити відповідні процедури видворення щодо Відповідача попередньо ідентифікувавши його особу та країну його походження.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи Відповідача щодо наявності у нього цивільної дружини та доньки, які є громадянами України, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції у даній справі, оскільки такі обставини не надають Відповідачу права на продовження терміну перебування на території України без оформлення відповідних документів. Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Позивачем рішення про заборону в`їзду Відповідача в Україну не приймалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 05.05.2023 скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 243, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2023 року у справі №932/4262/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду відповідно до положень ст.ст. 272, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

В повному обсязі постанова складена 21 червня 2023 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов