Справа № 260/771/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/771/23 пров. № А/857/7705/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській обл. на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2023р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Потьомкіної Ольги Михайлівни, діючої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській обл. про визнання протиправним та скасування рішення щодо скасування дозволу на імміграцію (суддя суду І інстанції: Луцович М.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12 год. 23 хв. 29.03.2023р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 03.04.2023р.),-

В С Т А Н О В И В:

10.02.2023р. (згідно із відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) представник адвокат Потьомкіна О.М., діюча на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Державної міграційної служби /ДМС/ України в Закарпатській обл. № 1 від 10.01.2023р. про скасування дозволу на імміграцію в Україні та визнання недійсною посвідки на постійне проживання громадянину російської федерації /рф/ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.1-4).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін в судове засідання (а.с.38-39).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2023р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Закарпатській обл. № 1 від 10.01.2023р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 02.03.2015р. громадянину рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДМС України у Закарпатській обл. на користь позивача судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. (а.с.68-77).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ДМС України в Закарпатській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.80-82).

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що проведеною перевіркою встановлено, що 21.12.2011р. рішенням УГІРФО УМВС в Закарпатській обл. громадянину рф ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», оскільки ним було повідомлено, що він є сином іммігрантки (мати - громадянка рф ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка документована посвідкою на постійне місце проживання серії НОМЕР_2 від 08.09.2009р.).

21.03.2012р. позивача документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 терміном дії «безстроково»; у подальшому 02.03.2015р. в порядку обміну він отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

На момент звернення 10.03.2011р. із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину рф ОСОБА_1 виповнилося 23 роки.

Водночас, приписами п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію мають право отримати батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Таким чином при подачі документів на надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , будучи повнолітнім, повідомив про себе завідомо неправдиві відомості.

На підставі викладеного, керуючись п.п.1 та 6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затв. постановою КМ України № 321 від 25.04.2018р., відповідачем 10.01.2023р. прийнято рішення № 1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 02.03.2015р.

За наведених обставин спірне рішення прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи, а також відповідає вимогам закону.

Представником позивача - адвокатом Потьомкіною О.М. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, через що ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.91-93).

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином рф (а.с.14).

19.11.1996р. мати позивача ОСОБА_3 , громадянка рф, уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_4 , про що в книзі реєстрації шлюбів 19.11.1996р. зроблено актовий запис № 30 згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 (а.с.15). У шлюбі у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що в книзі реєстрації народжень 24.05.1997р. зроблено відповідний актовий запис № 25 згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 (а.с.22).

10.03.2011р. громадянин рф ОСОБА_1 звернувся до УГІРФО УМВС України в Закарпатській обл. із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, оскільки є сином іммігрантки (а.с.51-52).

21.12.2011р. позивач отримав дозвіл на імміграцію в Україну № 209, яким на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозволено постійне проживання в Україні, дійсний до 21.12.2012р. (а.с.9).

21.03.2012р. ОСОБА_1 отримав тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 з безстроковим терміном та зареєстрованим місцем проживання в с.Велятино Хустського району Закарпатської обл. (а.с.10).

02.03.2015р. в порядку обміну позивач отримав посвідку на постійне проживання в Україні за номером НОМЕР_1 із зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

На виконання рішення Колегії ДМС України від 01.06.2018р., оголошеного наказом ДМС України № 91 від 08.06.2018р., відділом з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Закарпатській обл. проведено 08.12.2022р. перевірку підстав надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину рф ОСОБА_1 .

Листом № 2101.04-10977/21.1-22 від 15.12.2022р. відповідач ГУ ДМС в Закарпатській обл. скерував до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України проєкт висновку про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 .

Згідно листа № 165/1/2101-23 від 09.01.2023р. Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України повідомив про те, що вважає за доцільне підтримати проєкт висновку про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 (а.с.53-58).

Відповідно до висновку від 10.01.2023р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину рф ОСОБА_1 встановлено, що на момент звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну 10.03.2011р. йому виповнилося 23 роки. Проте, приписи п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» передбачають, що дозвіл на імміграцію має право отримати батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти. Таким чином, при подачі документів на надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , будучи повнолітнім, повідомив про себе завідомо неправдиві відомості (а.с.55-58).

10.01.2023р. відповідач ГУ ДМС у Закарпатській обл. прийняв рішення № 1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину рф ОСОБА_1 , згідно якого на підставі п.п.1 та 6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 21.12.2011р. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання (в порядку обміну) серії ІН067198 від 02.03.2015р. (дата видачі) скасована на підставі вимог пп.1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та зниження посвідки на постійне проживання, затв. постановою КМ України № 321 від 25.04.2018р. (а.с.8).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що дійсно на момент звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну (дата звернення 10.03.2011р.) позивач досяг повноліття.

Однак така обставина була вказана в заяві позивача та перевірена посадової особи органу, що приймав рішення про надання дозволу на імміграцію.

За результатами розгляду заяви та поданих документів позивача надано дозвіл на імміграцію в Україну, а в подальшому - посвідку на постійне проживання, при цьому будь-яких неточностей, невідповідностей, підроблень, тощо міграційною службою під час видачі дозволу не встановлено.

Законами України не передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію у разі, якщо такий дозвіл надано без достатніх підстав, тому допущення посадовими особами ГУ ДМС України в Закарпатській обл. порушень при видачі дозволу на імміграцію в Україну в 2011 році позивачу не може бути обґрунтованою підставою для його скасування в 2023 році.

Також рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію з підстави, передбаченої п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», без наведення прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо скасування спірного рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на таке.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законами України № 2491-ІІІ від 07.06.2001р. «Про імміграцію» та № 3773-VI від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що:

іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;

посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з ч.1 ст.4 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання. Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (ч.1 ст.5 зазначеного Закону).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про імміграцію»:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст.4 цього Закону дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Постановою КМ України № 321 від 25.04.2018р. затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання.

Відповідно до пп.1 ч.1 п.64 цього Порядку посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

В силу п.21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затв. постановою КМ України № 1983 від 26.12.2002р. «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень» дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно п.22 цього Порядку для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Як встановлено під час судового розгляду, в основу спірного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 1 від 10.01.2023р. покладено приписи п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», відповідно до якого дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Матеріалами справи стверджується та обставина, що на момент звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну (дата звернення 10.03.2011р.) позивач ОСОБА_1 був повнолітнім.

Разом з тим, заява ОСОБА_1 містила дату його народження, яка була перевірена службовою особою органу, який приймав рішення про надання дозволу на імміграцію, що стверджується заповненням відповідної службової відмітки (а.с.51-52).

Прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

У разі звернення особи із відповідною заявою уповноважений орган повинен розглянути вказану заяву та прийняти відповідне вмотивоване рішення.

Отже, за результатами розгляду заяви та поданих документів позивача 21.12.2011р. компетентним органом - УГІРФО УМВС України в Закарпатській обл. надано дозвіл на імміграцію в Україну, а в подальшому - посвідку на постійне проживання.

При цьому, будь-яких неточностей, невідповідностей, підроблень, тощо міграційною службою під час видачі дозволу не встановлено.

За таких обставин твердження відповідача на наявність умисних дій позивача щодо надання завідомо неправдивої інформації для отримання дозволу на імміграцію в Україну за встановлених обставин є безпідставними.

Іншою правовою підставою для прийняття ГУ ДМС України в Закарпатській обл. спірного рішення слугували приписи п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», відповідно до яких дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України.

Водночас, будь-якої норми іншого нормативно-правового чи підзаконного акту, яка б конкретизувала причини скасування дозволу на імміграцію, відповідачем не зазначено.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, діюче законодавство не передбачає можливості скасування дозволу на імміграцію у разі, якщо такий дозвіл надано без достатніх підстав.

Тому допущення посадовими особами ГУ ДМС України в Закарпатській обл. порушень при видачі позивачу дозволу на імміграцію в Україну в 2011 році не може вважатися обґрунтованою підставою для його скасування в 2023 році.

Відтак, рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію з підстави, передбаченої п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», без наведення прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо скасування даного рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 25.11.2020р. у справі № 810/916/16.

До того ж, як підтверджується матеріалами справи, висновки про скасування позивачу дозволу на імміграцію не містять обставин щодо сімейного стану позивача, дотримання ним вимог законодавства за період проживання в Україні тощо.

Разом з тим, в 2007 році позивач ОСОБА_1 закінчив Хустський професійний ліцей і здобув професію слюсара-механіка з радіоелектронної апаратури (а.с.24, 25), в 2005 році прийнятий на тимчасовий облік запасу Збройних Сил України (а.с.26), в 2013 році отримав посвідчення водія (а.с.29), також має постійне місце проживання в Україні.

Звідси, при винесенні вказаного висновку посадовими особами відповідача не враховано, що позивач має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною.

Також позивач користувався протягом тривалого часу (з 2012 року по 2023 рік) посвідкою на постійне проживання в Україні, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час її первісного оформлення.

У постанові Верховного Суду від 18.04.2018р. в справі № 820/2262/17 зазначено, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Таке рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини.

Оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст.13 Закону України «Про імміграцію» є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі № 820/3098/17.

Під час прийняття рішень про скасування дозволу на імміграцію, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію, наявність подружжя із громадянством України, наявність дітей та підстави їх перебування в Україні.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини за ст.8 Конвенції видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог Конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18.02.1991р. у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст.8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Також у ст.8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

У цій справі, відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Водночас, скасування дозволу на імміграцію, виданого в 2011 році, за умови постійного проживання позивача на території України, не можна вважати співмірним та пропорційним.

Отже, оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України під час прийняття рішення № 1 від 10.01.2023р.

Інші висновки рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає підставними і обґрунтованими, оскільки такі відповідають вимогам законодавства, діючого на момент виникнення спірних відносин.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення, із вищевказаних мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ДМС України в Закарпатській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській обл. на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.03.2023р. в адміністративній справі № 260/771/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 23.06.2023р.