Справа № 440/916/19
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2023-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 червня 2023 року

м. Київ

справа №440/916/19

адміністративне провадження № К/9901/29694/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Берназюка Я.О., Шарапи В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Держпраці у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року (головуючий суддя: Головко А.Б.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року (головуючий суддя: Перцова Т.С., судді: Русанова В.Б., Жигилій С.П.) у справі № 440/916/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,

У С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

14 березня 2019 року ОСОБА_1 (далі також позивачка) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Полтавській області (далі також відповідач або Управління Держпраці), у якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими особами № ПЛ 3340/165/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 25 лютого 2019 року.

Полтавський окружний адміністративний суд рішенням від 30 червня 2020 року позовні вимоги задовольнив.

Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 24 вересня 2020 року рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року залишив без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач направив на адресу Верховного Суду касаційну скаргу, надійшла на адресу суду 09 листопада 2020 року, у якій просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

21 грудня 2020 року від позивачки надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями здійснено заміну члена колегії - судді ОСОБА_2 , у зв`язку з увільненням від виконання обов`язків на період призиву на військову службу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 08 лютого 2019 року по 11 лютого 2019 року інспектором праці Тіхоновою Л.Д. на підставі наказу начальника Управління Держпраці у Полтавській області від 07 лютого 2019 року № 37П та направлення на проведення заходу державного контролю від 07 лютого 2019 року № 267, яке вручено особисто позивачу 08 лютого 2019 року, проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 , адреса здійснення діяльності - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , за результатами якого складено акт інспекційного відвідування № ПЛ3340/165/АВ від 11 лютого 2019 року, у якому зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпП).

Управлінням Держпраці у Полтавській області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 25 лютого 2019 року № ПЛ3340/165/АВ/П/ПТ/ТД-ФС, якою за порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП накладено на позивача штраф у розмірі 250 380,00 грн.

Не погодившись з постановою про накладення штрафу, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН

В обґрунтування своїх вимог позивачка покликається на протиправність постанови Управління Держпраці у Полтавській області від 25 лютого 2019 року № ПЛ3340/165/АВ/П/ПТ/ТД-ФС про накладення на неї штрафу в сумі 250 380,00 гривень за фактичне допущення працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту), з огляду на невідповідність висновків, викладених у оскаржуваній постанові, фактичним обставинам справи та неповне їх з`ясування.

В свою чергу відповідач наполягає на дотриманні порядку проведення інспекційного відвідування за достатніх для цього підстав. Зазначає, що під час відвідування кафетерію у АДРЕСА_1 , де здійснює господарську діяльність ОСОБА_1 , встановлено знаходження на робочому місці продавця ОСОБА_3 . Позивачка у письмових поясненнях від 08 лютого 2019 року пояснила, що використовує найману працю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Водночас трудові чи будь-які інші договори між ФОП ОСОБА_1 та працівниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також накази про прийняття на роботу на момент проведення інспекційного відвідування інспектору надані не були.

V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили того, що за допуск фізичних осіб до роботи без оформлення трудового договору позивачку уже притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Гадяцького районного суду Полтавської області від 12 березня 2019 року у справі № 526/324/19, провадження №3/526/127/2019, що набрала законної сили. Визначена таким судовим рішенням сума штрафу у розмірі 8 500,00 гривень сплачена позивачкою, що підтверджується долученою до матеріалів справи засвідченою копією квитанції про сплату з відмітками банківської установи. Тому накладення на позивачку штрафу за те саме правопорушення також постановою Управління Держпраці у Полтавській області № ПЛ 3340/165/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 25 лютого 2019 року є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням статті 61 Конституції України. З огляду на викладене, суди дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання протиправною та скасування постанови Управління Держпраці у Полтавській області № ПЛ 3340/165/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 25 лютого 2019 року про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу в сумі 250 380,00 гривень.

VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

Відповідач не погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу за правопорушення оскаржуваною постановою є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням статті 61 Конституції України.

Акцентує увагу на тому, що посадові особи Управління Держпраці не притягували до адміністративної відповідальності ФОП ОСОБА_1 , протокол про притягнення до адміністративної відповідальності складено відносно громадянки ОСОБА_1 , а постанову про застосування штрафних санкцій прийнято відносно господарюючого суб`єкта -ФОП ОСОБА_1 .

Також зазначає, що на момент застосування до ФОП ОСОБА_1 фінансової санкції (25 лютого 2019 року), адміністративна справа у Гадяцькому районному суді Полтавської області не розглядалась. Постанова Гадяцького районного суду Полтавської області у справі № 526/324/19, згідно якої гр. ОСОБА_1 притягнута до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі також КУпАП) у вигляді штрафу у розмірі 8 500,00 гривень у дохід держави винесена 12 березня 2019 року, набагато пізніше після винесення постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Управління Держпраці (25 лютого 2019 року).

Водночас покликається на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 522/12566/18.

У відзиві на касаційну скаргу позивачка вважає безпідставним покликання відповідача на постанову Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 522/12566/18, оскільки в цій постанові судом вирішувалося питання підсудності справ про адміністративні правопорушення та справ, у яких оскаржується застосування фінансово-господарських санкцій.

VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання щодо можливості касаційного перегляду за цією касаційною скаргою, Верховний Суд виходить із такого.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегією суддів встановлено, що підставою для відкриття касаційного провадження у справі є оскарження судового рішення, яке визначено частинною першою статті 328 КАС України, з покликанням у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 522/12566/18.

Стосовно доводів касаційної скарги відповідача про відсутність обставин щодо притягнення позивача відповідальності за одне й те саме правопорушення, колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.

Об`єднана палата Верховного Суду під час розгляду справи № 260/1743/19 за схожих правовідносин у постанові від 22 грудня 2020 року дійшла висновку, що в умовах одночасного застосування санкцій до фізичної особи - підприємця за статтею 265 КЗпП України та статтею 41 КУпАП, має місце подвійне застосування щодо однієї і тієї ж особи двох штрафних каральних заходів. Це є не лише непропорційним та надмірним обтяженням щодо такої особи, але й ставить у нерівне правове становище при вчиненні аналогічного правопорушення у діяльності юридичної особи та фізичної особи-підприємця не на користь останнього.

Розмежування статусу фізичної особи та фізичної особи - підприємця не зумовлює можливостей відходу від цих висновків, оскільки в обидвох випадках каральна мета відповідальності реалізується щодо єдиного суб`єкта права - фізичної особи, яка з метою законного здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом (згідно з частиною першою статті 42 Конституції України та частиною першою статті 50 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 128 Господарського кодексу України) отримує додатковий правовий статус.

Отже, фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 41 КУпАП.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 260/1743/19 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого:

штрафи, передбаченні статтею 265 КЗпП України, є заходами фінансової відповідальності, а тому підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає;

фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 КЗпП України та частиною третьою статті 41 КУпАП в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу "non bis in idem" як складового елементу принципу верховенства права.

Так, у межах справи, яка розглядається судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі висновків акта інспекційного відвідування від 11 лютого 2019 року № ПЛ 3340/165/АВ про встановлене у ході інспекційного відвідування порушення ФОП ОСОБА_1 положень частини третьої статті 24 КЗпП України, 25 лютого 2019 року начальником Управління Держпраці у Полтавській області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ПЛ3340/165/АВ/ТД-ФС.

Також 11 лютого 2019 року головним державним інспектором праці Управління Держпраці у Полтавській області відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення № ПЛ3340/АВ/П/ПТ, зміст якого є ідентичним змісту акту інспекційного відвідування.

У зазначеному протоколі констатовано порушення ФОП ОСОБА_1 вимог частини 3 статті 24 КЗпП України, у зв`язку з фактичним допуском до роботи без оформлення трудового договору працівників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Постановою Гадяцького районного суду Полтавської області від 12 березня 2019 року (справа № 526/324/19, провадження № 3/526/127/2019), що набрала законної сили 24 січня 2020 року, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 41 КУпАП та присуджено до стягнення штраф на користь держави у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів громадян в сумі 8500,00 гривень.

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 260/511/19 за подібних правовідносин, Верховний Суд дійшов висновків про таке.

Стаття 61 Конституції України передбачає заборону притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення більше одного разу.

Варто зазначити, що перше притягнення особи до відповідальності не може визнаватись незаконним з підстав, передбачених статтею 61 Конституції України, у разі повторного притягнення тієї ж особи до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, яке відбулось за часом пізніше.

Відтак, ключовим питанням, яке підлягає розв`язанню при вирішенні цієї справи є визначення обставин, за яких особа вважається притягнутою до відповідальності вперше.

При цьому, слід зазначити, що Конституційний Суд України у рішенні від 27.10.1999 №9-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність) зазначив, що поняття "притягнення до кримінальної відповідальності" не тотожне поняттю "кримінальна відповідальність", як і поняття "притягнення до юридичної відповідальності" не ідентичне поняттю "юридична відповідальність".

Норми Конституції України, зокрема, містять терміни: "за віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність" (частина друга статті 60); "ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення" та "юридична відповідальність особи має індивідуальний характер" (стаття 61); "особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом" (частина перша статті 63), "незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності" (частина друга статті 68); "за посягання на честь і гідність Президента України винні особи притягаються до відповідальності на підставі закону" (частина друга статті 105); "за неповагу до суду і судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності" (частина п`ята статті 129). У контексті змісту положень названих статей Конституції України терміни "притягнення до юридичної відповідальності" та "юридична відповідальність" розмежовуються.

Притягнення до юридичної відповідальності передує юридичній відповідальності.

У згаданому рішенні Конституційний Суд України в аспекті порушених у конституційному поданні Міністерством внутрішніх справ України питань положення частини третьої статті 80 Конституції України розтлумачив так:

" 1.1. Кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду.

1.2. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину."

Статтею 254 КУпАП передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Відповідно до статті 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються зокрема відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі».

Водночас статтею 268 КУпАП регламентовані права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, за змістом наведених правових норм КУпАП притягнення до адміністративної відповідальності починається з моменту складання протоколу та його пред`явлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Прийняття ж постанови за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення є вирішенням такої справи по суті, яка передбачає встановлення наявності складу адміністративного правопорушення або його відсутності та, відповідно, застосування санкції, закриття справи, що відповідає положенням статті 284 КУпАП.

Подібний висновок щодо застосування норм права у спірних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі №824/1164/18-а, від 22 лютого 2022 року у справі № 260/511/19, від 18 травня 2022 року у справі №813/4354/17 та від 01 червня 2022 року у справі №440/698/20, від 27 липня 2022 року у справі № 1340/5822/18.

Колегія суддів не знаходить підстав для відступу від наведених правових висновків Верховного Суду.

За сталої правової позиції, притягнення позивачки до юридичної відповідальності за статтею 41 КУпАП слід пов`язувати саме із складанням відносно неї відповідачем протоколу від 11 лютого 2019 року про адміністративне правопорушення № ПЛ3340/АВ/П/ПТ.

Отже, відповідачем до ФОП ОСОБА_1 застосовані заходи впливу за правопорушення, передбачені в частині другій статті 265 КЗпП шляхом прийняття постанови від про накладення штрафу від 25 лютого 2019 року № ПЛ 3340/165/АВ/П/ПТ/ТД-ФС, що є фінансовою санкцією, тобто оспорюваною у цій справі постановою позивачку фактично повторно притягнуто до відповідальності за одні й ті самі порушення трудового законодавства, за які її 11 лютого 2019 року (дата складання протоколу про адміністративне правопорушення) вже було притягнуто до відповідальності за одне й те саме правопорушення, що заборонено статтею 61 Конституції України.

Водночас Верховний Суд критично оцінює покликання відповідача на постанову Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 522/12566/18, оскільки в першу чергу цій справі судом вирішувалося питання підсудності справ щодо притягнення до відповідальності за статтею 265 КЗпП.

Також колегія суддів звертає увагу на висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, згідно із яким незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

За такого правового регулювання спірних правовідносин та судової практики, колегія суддів вважає висновки, сформовані об`єднаною палатою у справі №260/1743/19 релевантними до цієї справи та такими, що неодноразово застосовувались при вирішені справ із подібними правовідносинами.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Зважаючи на те, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю згідно із пунктом 4 частини першої статті 339 КАС України.

Керуючись статтями 339, 355, 359 КАС України, Суд

У Х В А Л И В:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Управління Держпраці у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року у справі № 440/916/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і не оскаржується.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

Я.О. Берназюк

В.М. Шарапа