Справа № 640/16609/20
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.

за участю секретаря Мельник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправним та зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті скасувати пункт 2 наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10.03.2020 № 275-к «З особового складу»;

-зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті вчинити дії щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління запобігання корупції Державної служби України з безпеки на транспорті відповідно до частини третьої статті 86 Закону України «Про державну службу» та частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України»;

-зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті виплатити вихідну допомогу при припиненні трудового договору з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України в розмірі тримісячного середнього заробітку на суму 101244 (сто одна тисяча двісті сорок чотири) грн 78 коп.;

-зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу по день звільнення (дату видачі трудової книжки) відповідно до довідки від 29.11.2021 за № 173, якою визначено розмір моєї середньої заробітної плати станом на 11.01.2020, що становив 33748 (тридцять три тисячі сімсот сорок вісім) грн 26 коп.

-зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію відповідно до частини 4 статті 235 Кодексу законів про працю України у розмірі дворічного середнього заробітку на суму 809 958 (вісімсот дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) грн 24 коп.

- стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що пункт 2 наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10.03.2020 № 275-к «З особового складу» прийнятий відповідачем з порушенням норм Закону України «Про запобігання корупції», Закону України «Про Державну службу», а також законодавства про працю.

Крім того, позивач зазначив, що всупереч вимогам абзацу другого частини другої статті 22, частини першої та пункту 1 частини другої статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» посадовими особами Укртрансбезпеки у січні-лютому 2020 року не здійснено за рахунок коштів роботодавця передбачені виплати «перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання» (їх проведено аж у березні 2020 року), намагаючись таким чином приховати наявність своєчасно поданих листків непрацездатності у зв`язку з погіршенням стану здоров`я у період з 23 по 27 (включно) грудня 2019 року та з 11 по 31 січня 2020 року, переслідуючи, намагання застосувати щодо ОСОБА_1 заходи дисциплінарного впливу з надуманих підстав у вигляді «прогулу» чи інших видів проступків.

Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що на підставі наказу Укртрансбезпеки від 26.02.2020 № 81 «Про впорядкування структури Укртрансбезпеки» затверджено нову структуру Державної служби України безпеки на транспорті, внаслідок чого внесено відповідні зміни у вигляді реорганізації існуючого уповноваженого підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції шляхом ліквідації Управління запобігання корупції Укртрансбезпеки та створення штатної одиниці з відсутніми в ньому структурними підрозділами та меншим числом працівників - сектору.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 11 жовтня 2018 року працював на посаді начальника Управління запобігання корупції (згідно наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10.10.2018 № 2208-к).

02 березня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з займаної посади, в якій просив у зв`язку з переїздом на постійне проживання за місцем реєстрації звільнити з займаної посади із наданням передбачених невикористаних щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток відповідно до вимог статті 2 та частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки», згідно з нормами статті 45 Конституції України, статті 7 Конвенції про оплачувані відпустки №132, пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про державну службу». Останній день відпустки вважати днем звільнення.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 10.03.2020 року №275-К «З особового складу» відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки», частини першої статті 57, статті 58, частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу» та статті 38 Кодексу законів про пращо України ОСОБА_1 , начальнику Управління запобігання корупції, надано:

- щорічну додаткову оплачувану відпустку, як державному службовцю, за стаж державної служби 19 років, за 2017 рік, терміном 15 календарних днів, з 10.03.2020 по 24.03.2020 включно,

- щорічну додаткову оплачувану відпустку, як державному службовцю, за стаж державної служби 20 років, за 2018 рік, терміном 15 календарних днів, з 25.03.2020 по 08.04.2020 включно,

- щорічну додаткову оплачувану відпустку, як державному службовцю, за стаж державної служби 21 рік, за 2019 рік, терміном 15 календарних днів, з 09.04.2020 по 24.04.2020 включно,

- щорічну основну оплачувану відпустку за період роботи з 30.04.2016 по 29.04.2017, терміном 1 календарний день, 25.04.2020 щорічну основну оплачувану відпустку за період роботи з 30.04.2017 по 29.04.2020; терміном 16 календарних днів, з 26.04.2020 по 13.05.2020 включно,

- частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 30.04.2019 по 29.04.2020, терміном 28 календарних днів, з 14.05.2020 по 11.06.2020 включно,

- та частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 30.04.2020 по 15.06.2020, терміном 4 календарних дні, з 12.06.2020 по 15.06.2020 включно.

Крім того, у вказаному наказі зазначено - вважати останній день відпустки днем звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за власним бажанням, відповідно до частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу» та статті 38 Кодексу законів про працю України. Фінансово-економічному управлінню здійснити відповідні нарахування згідно з цим наказом.

Позивач не погоджуючись з формулюванням запису щодо правових підстав для його звільнення та невиплатою грошового забезпечення, звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки оскаржуваний пункт наказу є таким, що прийнято у межах повноважень, в спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування та внесення змін відсутні, що свідчить про безпідставність і наступних вимог, з огляду на те, що вони ґрунтуються саме на протиправності оскаржуваного пункту наказу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Спеціальним законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу є Закон України «Про державну службу».

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Статтею 5 Закону України «Про державну службу» передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗПП України), якщо працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 3 ст. 86 Закону України «Про державну службу» передбачено, що суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Таким чином, право на звільнення з посади державної служби було реалізовано за власним бажанням ОСОБА_1 та обумовлене переїздом на постійне місце проживання за місцем реєстрації в іншу місцевість, що підтверджується заявою на звільнення від 02.03.2020 поданої власноручно заявником.

Статтею 45 Конституції України передбачено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до частини 1 стаття 3 Закону України «Про відпустки» визначено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Голови Укртрансбезпеки від 18.12.2019 № 2103-к «Про затвердження Графіка відпусток на 2020 рік» затверджено графік надання відпусток державним службовцям та працівникам Укртрансбезпеки згідно якого у начальника управління запобігання корупції ОСОБА_1 була запланована відпустка у січні 1 день, у лютому 14 днів, у квітні 14 днів, у травні 14 днів, у червні 16 днів, та у вересні 14 днів.

Таким чином, на реалізацію прав визначених частиною 1 статті 3 Закону України «Про відпустки», а також наявністю щорічної основної, щорічної додаткової відпустки передбаченої Законом, а також відпустки визначеної Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ОСОБА_1 подано заяву від 02.03.2020 на звільнення з використанням відпусток передбачених законодавством.

Державною службою України з безпеки на транспорті розглянуто заяву від 02.03.2020 та надано відпустки, що підтверджується наказом Укртрансбезпеки від 10.03.2020 № 275-к «З особового складу».

Таким чином, дотримуючись Конституції та законів України Державною службою України з безпеки на транспорті забезпечено ОСОБА_1 гарантоване право на відпочинок, що спростовує висновок апелянта про відсутність прийнятого управлінського рішення керівником Укртрансбезпеки.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у відпустках починаючи з 28.12.2019, зокрема - з 28.12.2019 по 10.01.2020, з 24.02.2020 по 08.03.2020, з 10.03.2020 по 24.03.2020, з 25.03.2020 по 08.04.2020, з 09.04.2020 по 24.04.2020, 25.04.2020, з 26.04. 2020 по 13.05.2020, 14.05.2020 по 11.06.2020, 12.06.2020 по 15.06.2020.

Як вбачається з матеріалів справи, листом Укртрансбезпеки від 24.01.2020 № 632/09/15-20 ОСОБА_1 повідомлено, що у лютому 2020 року запланована відпустка, як особі з інвалідністю в наслідок війни.

Листом Укртрансбезпеки від 24.01.2020 № 631/09/15-20 ОСОБА_1 повідомлено про графік та кількість днів запланованих відпусток у 2020 році.

Листом Укртрансбезпеки від 04.03.2020 № 2120/09/15-20 ОСОБА_1 повідомлено про графік та кількість днів запланованих відпусток у 2020 році, а також невикористані відпустки за 2017, 2018, 2019 рік.

Згідно наказу Укртрансбезпеки від 07.05.2020 № 491-к ОСОБА_1 було виплачено грошову допомогу у зв`язку із щорічною основною оплачуваною відпусткою на підставі заяви від 04.05.2020 року.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність протиправних дій Державної служби України з безпеки на транспорті у перешкоджанні використання ОСОБА_1 права на відпочинок.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті вчинити дії щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління запобігання корупції Державної служби України з безпеки на транспорті відповідно до частини третьої статті 86 Закону України «Про державну службу» та частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України»;

Колегія суддів звертає увагу, що ст. 86 Закону України «Про державну службу» передбачено припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін:

1. Державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

2. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

3. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Водночас, ч. 1 ст. 38 КЗПП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві на звільнення від 02.03.2020 ОСОБА_1 зазначено підставу «у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 прошу звільнити мене з займаної посади.....».

Таким чином, з огляду на викладене, суд першої інстанції вірно зазначив, що в даному випадку застосуванню підлягає саме ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу», а не ч. 3 ст. 86 Закону України «Про державну службу», оскільки, позивачем у поданій заяві на звільнення від 02.03.2020 року підставою було зазначено саме переїзд на постійне місце проживання, тобто, власне бажання працівника.

Частиною 1 статті 38 КЗПП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, таким строком є останній день відпусток про, що також зазначено позивачем у поданій ним заяві від 02.03.2020 року.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що судом не враховано аргументи першопричин самого звільнення, а саме, - що первинним приводом до ситуації, яка склалася, послужили утиски на роботі та його письмові заяви від 21.12.2019 щодо надання йому щорічних оплачуваних відпусток, оскільки нормами статті 45 Конституції України, пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про державну службу», пунктом 17 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено пільгу у вигляді гарантованого використання чергової щорічної відпустки у зручний для нього час. Однак, незважаючи на це суб`єктом призначення було визначено іншу додаткову умову для їх часткового використання - це написання заяви на звільнення за угодою сторін, що останній був змушений зробити, оскільки на той час чинились перешкоди у виконанні службових завдань, а через надмірний формалізм і бюрократичність контролюючих та правоохоронних органів малоймовірним здавалося досягнути об`єктивного вирішення існуючої проблеми та здобуття гарантованого законодавством захисту, встановленого для працівників уповноважених підрозділів з питань запобігання корупції.».

В свою чергу колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 звільнився з посади, яка відноситься до державної служби. Відповідно спеціальним законом, який регулює питання проходження державної служби та звільнення з неї є Закон України «Про державну службу».

Трудове законодавство та норми Кодексу законів про працю, застосовуються до врегулювання питань проходження державної служби та звільнення з неї в силу зазначеної вище ст.5 Закон України «Про державну службу» лише у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Оскільки фактичною підставою для звільнення в заяві від 02.03.2020 року позивач самостійно вказав власне бажання у зв`язку з переїздом на постійне проживання за місцем реєстрації, то відповідач правомірно та законно вказав, як правову підставу норму спеціального закону - ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу».

Водночас, ч. 3 ст. 86 Закону України «Про державну службу» передбачено, що суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Отже, право на звільнення з посади державної служби було реалізовано за власним бажанням ОСОБА_1 та обумовлене переїздом на постійне місце проживання за місцем реєстрації в іншу місцевість, що підтверджується заявою на звільнення від 02.03.2020 поданої власноручно заявником.

Щодо доводів апелянта про застосування при звільненні норм спеціального законодавства, слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на посаді начальника Управління запобігання корупції Укртрансбезпеки.

Відповідно до функціональних обов`язків працівники підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції володіють спеціальними знаннями з питань запобігання корупції (вузькопрофільними) та загальними щодо застосування трудового законодавства, оскільки призначення на посаду та звільнення з посади державної служби здійснюється за участі цього структурного підрозділу.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» викривач це фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

Умови, за сукупності яких особа буде вважатися викривачем: - фізична особа (громадянин України, іноземець, особа без громадянства), яка має переконання, що інформація є достовірною; - повідомлення викривача містить інформацію про факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону, тобто такі фактичні дані, що підтверджують можливе вчинення правопорушення та можуть бути перевірені; інформація стала відома викривачу у зв`язку з його трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням служби чи навчання, участю у передбачених законодавством процедурах.

Наявність у викривача внутрішнього переконання, що інформація є достовірною, - це суб`єктивне відчуття впевненості особи в правдивості інформації, яку вона повідомляє, про можливі факти вчинення корупційного абопов`язаного з корупцією правопорушення, що базується на її життєвому/професійному досвіді, сукупній оцінці об`єктивності джерела та змісту такої інформації.

При цьому достовірність інформації - її властивість встановлювати реальну наявність фактичних даних про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону, а також суб`єктивне сприйняття інформації такою, що відповідає дійсності і є правдивою.

Фактичні дані в повідомленні викривача мають складатися з інформації про конкретні факти порушення встановлених Законом вимог, заборон та обмежень, яке вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 Закону. Зокрема, це можуть бути відомості про обставини правопорушення, місце і час його вчинення, особу, яка вчинила правопорушення, тощо.

Отже, викривач має повідомити про - корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність; - правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно- правову відповідальність; - інші порушення Закону.

Тобто, статус викривача та повідомлення про вчинення корупційного правопорушення має чітке законодавче врегулювання, особливості його мають бути відомі керівнику уповноваженого підрозділу.

Колегія суддів звертає увагу, що керівник уповноваженого підрозділу є спеціальним суб`єктом, у тому числі й щодо процедури звільнення та інформування про вплив, застосований до нього внаслідок його професійної діяльності.

Водночас, ч. 4 ст. 13 Закону України «Про запобігання корупції» у редакції що діяла на 25.12.2019, передбачено, що керівник уповноваженого підрозділу (уповноважена особа) державного органу, юрисдикція якого поширюється на всю територію України, може бути звільнений за ініціативою керівника, за умови надання згоди Національним агентством. Згода Національного агентства надається з метою з`ясування обставин, передбачених частиною третьою статті 53 цього Закону.

Пунктом 8 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що основними завданнями уповноважених підрозділів (уповноваженої особи) є інформування керівника відповідного органу. Національного агентства або інших спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції про факти порушення законодавства у сфері запобігання і протидії корупції.

З матеріалів справи вбачається лист Національного агентства з питань запобігання корупції від 12.02.2020 № 20-21/4844/20, в якому зокрема зазначено, «що реалізуючи свої повноваження посадова особа уповноваженого підрозділу з питань запобігання корупції зобов 'язана інформувати керівника відповідного органу, спеиіально уповноважений суб`єкт у сфері протидії корупції про вищевикладені факти. Окремо звернуто увагу, що відповідно до частини четвертої статті статті 13-1 Закону України «Про запобігання корупції» керівник уповноваженого підрозділу (уповноважена особа) державного органу, юрисдикція якого поширюється на всю територію України, може бути звільнений за ініціативою керівника, за умови надання згоди Національним агентством. Згода Національного агентства надається з метою з 'ясування обставин, передбачених частиною третьою статті 53 цього Закону (Стаття 53-4 Захист трудових прав викривача).

У такому випадку Національне агентство має встановити, що звільнення керівника уповноваженого підрозділу (уповноваженої особи) державного органу юрисдикція якого поширюється не на всю територію України відбулося не у зв`язку з його повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону.

У зв`язку з цим питання поширення гарантій захисту викривачів на посадову особу уповноваженого підрозділу (уповноважену особу) з питань запобігання та виявлення корупції має вирішуватись з урахуванням всіх обставин у кожному конкретному випадку».

З огляду на викладене, всі повідомлення про факти порушення законодавства у сфері запобігання і протидії корупції мають двох адресатів: керівник державного органу та Національне агентству з питань запобігання корупції (або інший суб`єкт у сфері протидії корупції).

Водночас, звільнення позивача за власним бажанням має бути реалізовано виключно згідно норм Закону України «Про державну службу», оскільки у випадку здійснення ним повідомлення до Національного агентства з питань запобігання корупції про тиск на нього з боку роботодавця, було б розпочато перевірку таких фактів, що виключає можливість безперешкодної реалізації вищевказаної заяви.

Також слід зазначити, що вказані обставини містять деталізацію у роз`ясненнях профільного органу державної влади, яким встановлено процедуру відповідного повідомлення та його наслідків, зокрема роз`ясненнями Національного агентства з питань запобігання корупції від 06.07.2021 № 8 «Щодо окремих питань надання Національним агентством згоди на звільнення керівника уповноваженого підрозділу (уповноваженої особи) державного органу, юрисдикція якого поширюється на всю територію України».

Національне агентство надає згоду на звільнення Уповноваженого у разі встановлення під час розгляду Подання, що його звільнення відбувається за відсутності вищенаведених обставин, тобто ініційовано не у зв 'язку з його Повідомленням».

Враховуючи вищевикладене, керівник підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції, має повідомити Національне агентство про факти незаконного впливу чи втручання у його роботу керівника державного органу, про можливе звільнення. Таке повідомлення має бути здійснено у письмовій формі, а факти викладені у ньому мають бути достовірними та такими, що можна перевірити.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач, як керівник підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції, обізнаний з вимогами Закону.

Судом першої інстанції встановлено, що у Відділі з питань запобігання та виявлення корупції Укртрансбезпеки відсутня будь-яка інформація (документи, повідомлення, звернення, заяви, доручення керівництва), яка б обґрунтовано підтверджувала чи спростовувала факт здійснення ОСОБА_1 повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону.

Водночас, від Національного агентства з питань запобігання корупції не надходили документи, що свідчать про порушення Укртрансбезпекою законодавства з питань запобігання корупції стосовно звільнення ОСОБА_1 .

В свою чергу, доводи апелянта про особливості передавання документації між структурними підрозділами Укртрансбезпеки з огляду на структурні зміни не стосуються суті справи.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що Укртрансбезпека не зверталась до Національного агентства з питань запобігання корупції, оскільки звільнення позивача відбувалось на підставі заяви про звільнення за власним бажання.

У сукупності вищевикладені факти, спростовують доводи апелянта про наявність підстав вважати його викривачем.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про виплату вихідної допомоги при припинені трудового договору з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗПП Укрпаїни в розмірі передбаченогму колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, слід зазначити наступне.

Статтями 83, 87 Закону Укаїни «Про державну службу» визначено підстави для виплати працівнику вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Частиною 3 ст. 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати. Вихідна допомога державному службовцю, який звільняється на підставі пункту 7 частини першої цієї статті, виплачується одноразово за його бажанням у разі виходу на пенсію або досягнення 65-річного віку.

Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» передбачено такі підстави для припинення державної служби:

- у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

- у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Пунктами 1, 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» визначено підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

Таким чином, оскільки до ОСОБА_1 правове регулювання статтей 83, 87 Закону України «Про державну службу» не відноситься, вихідна допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати в даному випадку не виплачується.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗПП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь- яким строком.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗПП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Відповідно до статті 236 КЗПП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Положення статті 236 КЗПП України, встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звільнення позивача з посади є заява про звільнення за власним бажанням та обставини викладені у заяві на звільнення від 02.03.2020 року, а саме - у зв`язку переїздом на постійне місце проживання за місцем реєстрації в іншу місцевість. Останній день відпустки 15.06.2020 року є днем звільнення із займаної посади ОСОБА_1 з посади начальника управління запобігання корупції.

Судом першої інстанції встановлено, що затримки середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу не було оскільки зазначене поняття застосовується у разі невиконання рішення суду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що наказом Укртрансбезпеки від 11.03.2020 № 99 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020» введено в дію з 01.03.2020 структуру, затверджену наказом Укртрансбезпеки від 26.02.2020 № 81 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки».

Отже, впорядкування структури Укртрансбезпеки мало своє місце після поданої заяви від 02.03.2020 ОСОБА_1 на звільнення за власним бажанням, а не під час перебування на посаді як зазначається позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, листом Укртрансбезпеки від 16.06.2020 № 909/09-2/14-20 ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність отримання трудової книжки.

Під час розгляду справи в суді апеляціної інстанції 13.06.2023 року протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду Укртрансбезпеку зобов`язано надати пояснення стосовно доказу, а саме рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення штрих-код конверту № 105.

На виконання вимог вказаної ухвали відповідач надав пояснення, у яких зазначив що листом Укртрансбезпеки від 16.06.2020 № 909/09-2/14-20, було поінформовано позивача про необхідність у зв`язку із звільненням з`явитись до Укртрансбезпеки для отримання трудової книги, здачі посвідчення працівника та здійснення інших дій пов`язаних із звільненням.

Даний лист був направлений з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (форма № 119) штрих-код конверту № 105, що підтверджується наявними в маткріалах справи реєстром відправки від 16.06.2020 та фіскальним чеком на приймання рекомендованого листа №105 (т. 2 а.с. 156-157).

Відповідно до довідки Ф.20 «Про причини повернення/досилання» поштовим відділенням м. Івано-Франківська 27.07.2020 лист штрих-код конверту № 105 повернутий у зв`язку із закінченням термінів зберігання (т. 2 а.с. 110).

Представник відповдача надала пояснення, що лист штрих-код конверту № 105 та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (форма № 119) повернулись до Укртрансбезпеки, водночас, на рекомендованому повідомленню про вручення поштового відправлення штрих-код конверту № 105 (ф.119) наявна відмітка « 27.7» та «підпис» без зазначення прізвища ініціалів особи» у полі, що заповнюється в об`єкті поштового зв`язку міста призначення без проставляння відміток у полях.

У зв`язку з фізичним відкріпленням від конверту на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення № 105 було прикріплено додатковий штрих-код № 195.

Що підтверджується даними із сайту Укрпошта наданими позивачем від 19.08.2020 штрих-код конверту № 195.

28.07.2020 із поштового відділення - 01135 банку повідомлення було направлено до сортувального центру,

29.07.2020 о 08-09 год бланк повідомлення було повернуто до поштового відділення 01135

29.07.2020 о 9-00 год бланк повідомлення вручено за довіреністю отримувачу (Укртрансбезпеці).

Таким чином, в матеріалах справи наявні докази повернення листа штрих-код конверту № 105 у зв`язку із закінченням терміну зберігання (форма 20) та копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення штрих-код конверту № 105 (ф.119) наявна відмітка « 27.7» та «підпис» без зазначення прізвища ініціалів особи» у полі, що заповнюється в об`єкті поштового зв`язку міста призначення без проставляння відміток у полях.

Представник відповідача зазначила, що Укртрансбезпека у своїй діяльності використовує систему електронного документообігу «Megapolis.Doc.net», після підписання документів в системі електронного документообігу, реєстрація документу здійснюється автоматично відповідно до вимог Постанови № 55.

В системі електронного документообігу «Megapolis.Doc.net» за період 15.06.2020 по 14.09.2020 наявні наступні копії листів на ім`я ОСОБА_1 :

15.06.2020 №4612/09/15-20 щодо внесення змін до наказу (конверт повернувся у зв`язку із терміном зберігання);

16.06.2020 №909/09-2/14-20 про отримання трудової книжки (конверт повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання);

03.07.2020 №5022/04/15-20 про надання довідки про доходи за 2020 рік;

03.09.2020 №6901/04/15-20 про надання довідки про зарплату та розрахункові листи;

14.09.2020 №1569/09-2/14-20 про отримання трудової книжки (конверт повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання).

З незалежних від Укртрансбезпеки причин, позивач не отримав лист 16.06.2020 №909/09-2/14-20, який повернувся із закінченням терміну зберігання оператором поштового зв`язку.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пункту 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Отже, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що Укртрансбезпекою вжито заходи визначені законодавством спрямовані на інформування позивача про необхідність отримання трудової книжки, листи скеровані на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку через оператора поштового - АТ «Укрпошта».

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в межах розгляду даної справи, позивчаем не заявлялись позовні вимоги щодо визнання протиправними дій щодо видачі трудової книжки, порушення процедури вручення трудової книжки, щодо неналежного надсилання кореспонденції, щодо розгляду заяв позивача, щодо надання відпусток позивачу.

В свою чергу, слід зазначити, що порушення законодавства про працю, не можуть бути підставою для скасування пункту 2 наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10.03.2020 № 275-к «З особового складу».

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювана та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Аналіз наведених норм свідчить, що саме по собі порушення прав особи ще не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, і наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй заподіяно моральну шкоду.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.04.2019 у справі №818/1429/17 та від 12.11.2019 у справі №818/1393/17.

Однак, ОСОБА_1 не обґрунтовано в чому полягає така шкода та якими доказами вона підтверджується, у тому числі у заявленому позивачем розмірі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма

Повний текст постанови складено «23» червня 2023 року.