Справа № 460/44582/22
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2023-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/44582/22 пров. № А/857/6525/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року (суддя першої інстанції Дорошенко Н.О., м. Рівне, повний текст складено 17.03.2023)

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення від 23.09.2022 №38 про відмову у призначенні пенсії; зобов`язання призначити з 15.09.2022 пенсію за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням, вважаючи таке незаконним та необґрунтованим, ухваленим з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати оскаржене рішення суду від 17.03.2023 ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що має статус особи, потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи та з дня народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і по даний час фактично проживав в населеному пункті, яке відноситься до третьої зони - зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія). Вказав, що з отриманням статусу потерпілого від наслідків Чорнобильської катастрофи, який підтверджується відповідним посвідченням категорії 3, він набув право на отримання пенсії із зменшенням пенсійного віку у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали Чорнобильської катастрофи». Крім того, покликаючись на довідку Степанської селищної ради Сарненського району Рівненської області від 07.11.2022 №1543, стверджує, що він проживав в с. Грушівка Сарненського району Рівненської області у домогосподарстві його батьків без реєстрації з 20.09.1989 по 26.02.1990 та з реєстрацією з 26.02.1990 по 22.11.2006. Отже, апелянт вважає, що відповідач протиправно відмовив в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, внаслідок чого порушив гарантоване державою право на пенсійне забезпечення.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом було призначено апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Грушівка Сарненського району Рівненської області.

Згідно з довідкою від 07.11.2022 №1543, виданою виконавчим комітетом Степанської селищної ради, ОСОБА_1 проживав в с. Грушівка Сарненського району Рівненської області у домогосподарстві його батьків (без реєстрації з 20.09.1989 по 26.02.1990 згідно з актом на обстеження постійного проживання №8 від 02.11.2022) та з реєстрацією з 26.02.1990 по 22.11.2006 згідно з погосподарською книгою АДРЕСА_1 (ст.5 о/р №90) за 1986-1990.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 10.09.1993 Рівненською обласною державною адміністрацією, ОСОБА_1 є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

15.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 23.09.2022 №38 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні вказаної пенсії з підстав відсутності необхідної кількості років проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, визначених ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зазначено, що документами підтверджено період постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 лише 2 роки 10 місяців 5 днів. Страховий стаж становить 30 років 8 місяців. Дата, з якої особа матиме право на пенсійну виплату, 15.09.2030. Вказане рішення надіслано позивачу листом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 29.09.2022 №1700-0214-8/49574.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до абз.5 п.2 ч.1 ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» можливе за наявності двох умов: початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року; проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи. При цьому факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування. Суд зауважив, що акт обстеження, який сформований в листопаді 2022 року, об`єктивно не підтверджує факт проживання особи на території радіоактивного забруднення у період з 20.09.1989 по 26.02.1990. Беручи до уваги наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи, довідку органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт проживання позивача у період з 26.02.1990 по 31.12.1992 (тобто станом на 01.01.1993) на території зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3), суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 1 рік відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ. Разом з тим, матеріалами справи не підтверджено проживання позивача на вказаній території радіоактивного забруднення з моменту аварії на Чорнобильській АЕС по 31.07.1986. Оскільки у період з 26.04.1986 по 31.07.1986 позивач не проживав в зоні гарантованого добровільного відселення, то він не має права на зарахування початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки. Отже, на момент звернення до органу Пенсійного фонду позивач не досяг необхідного віку для призначення йому пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, тому він не набув права на призначення такої пенсії.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (надалі Закон № 796-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно частини першої статті 26 Закону № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Пунктом 4 частини другої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

*Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Такий правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа № 556/1153/17).

Отже, зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до абз.5 п.2 ч.1 ст.55 Закону № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.

Застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 роки.

Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 15 Закону №796-ХІІ підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»);

Отже, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18).

Встановлено, що довідкою від 07.11.2022 №1543, виданою виконавчим комітетом Степанської селищної ради, стверджено, що у період з 26.02.1990 по 22.11.2006 (2 роки 10 місяць 3 дні станом на 01.01.1993) позивач постійно проживав в с. Грушівка Сарненського району Рівненської області, яке відноситься до 3 зони гарантованого добровільного відселення. Зазначений період проживання позивача в с. Грушівка Сарненського району Рівненської області відповідає відомостям в паспорті серії НОМЕР_2 , виданому 28.02.2000 Сарненським РВ УМВС України в Рівненській області на ім`я ОСОБА_1 , про реєстрацію місця проживання.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги відомості про проживання позивача в с. Грушівка Сарненського району Рівненської області у домогосподарстві його батьків без реєстрації у період з 20.09.1989 по 26.02.1990, який згідно з довідкою від 07.11.2022 №1543 підтверджений органом місцевого самоврядування на підставі акту на обстеження постійного проживання №8 від 02.11.2022, оскільки акт обстеження, який сформований в листопаді 2022 року, об`єктивно не підтверджує факт проживання особи на території радіоактивного забруднення у період з 20.09.1989 по 26.02.1990.

При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, зарахування періоду проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з 20.09.1989 по 26.02.1990 не надасть йому право на зменшення пенсійного віку більше ніж на 1 рік, оскільки такий період не впливає ні на початкову величину (проживання в означеній зоні у період з 26.04.1986 по 31.07.1986 незалежно від кількості днів), ні на додаткову величину (1 рік за повних 2 роки проживання в означеній зоні).

Враховуючи викладене, беручи до уваги наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи, довідку органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт проживання позивача у період з 26.02.1990 по 31.12.1992 (тобто станом на 01.01.1993) на території зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 1 рік відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ (1 рік додатково за повних 2 роки проживання в зоні гарантованого добровільного відселення).

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про проживання позивача на вказаній території радіоактивного забруднення з моменту аварії на Чорнобильській АЕС по 31.07.1986.

Враховуючи, що позивач у період з 26.04.1986 по 31.07.1986 не проживав в зоні гарантованого добровільного відселення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що він не має права на зарахування початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки.

Частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ обумовлено, що особам, з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (абз. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №1058-ІV).

Отже, суд першої інстанції правильно зауважив, що відповідно до вимог Закону №796-XII та Закону №1058-ІV позивач набуде право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 1 рік в 59 років та за наявності страхового стажу (на момент досягнення 59-го віку) 32 роки.

Встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії (15.09.2022) він досяг віку 55 років 0 місяців 1 день.

Оскільки, на момент звернення до органу Пенсійного фонду позивач не досяг необхідного віку для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, то відповідно до вимог чинного законодавства України він не набув права на призначення такої пенсії.

Отже, за наслідками розгляду справи не встановлено факту порушення прав чи інтересів позивача, тому судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар