Справа № 300/2664/23
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2023-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" червня 2023 р. справа № 300/2664/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 роки, а також зобов`язання нарахувати і виплатити таку компенсацію за вказаний період, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_2 (надалі по тексту також - представник позивача), звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі по тексту також відповідач, військова частина) про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 роки, а також зобов`язання нарахувати і виплатити таку компенсацію за вказаний період, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Позовні вимоги мотивовано тим, що Військова частина НОМЕР_1 протиправно, в порушення норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" при звільненні позивача з військової служби допустила протиправну бездіяльність в частині не нарахуванні та не виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, з посиланням на призупинення надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом 12 частини 1 статті 12 вказаного Закону. Згідно доводів позивача Військова частина НОМЕР_1 , станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу, не провела з ним усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за період з 2017 по 2018 роки, надання якої (додаткової відпустки) гарантовано пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Такі дії відповідача, на переконання ОСОБА_1 , свідчать про порушення вимог частини 14 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Посилаючись на коментовану норму Закону, позивач стверджує, що у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Отже, норми такого Закону не обмежують та не припиняють юридичну можливість учасника бойових дій на отримання у рік звільнення грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. З наведених підстав просив позов задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.05.2023 (а.с.13-14) відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статями 260-261 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву №350/486/300/1/680 від 31.05.2023, який надійшов на адресу суду 31.05.2023 (а.с.19-22). Згідно доводів відповідача у весь спірний період проходження позивачем військової служби діяв особливий період, введений з 17.03.2014 з моменту оприлюднення Указу Президента України №303/2014 "Про часткову мобілізацію". В свою чергу, відповідно до пунктів 17, 19 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період додаткові відпустки військовослужбовцям, як учасникам бойових дій не надаються. Відповідач зазначив, що у впродовж періоду з 2017 по 2018 роки додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, визначена пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", позивачу не надавалась, а компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій позивачу не виплачувалася, так як останній не звертався з рапортом (заявою) про виплату такої.
У зв`язку із вказаним відсутні підстави вважати протиправною бездіяльністю щодо не виплати спірної компенсації. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Представник військової частини також подав, на виконання ухвали суду від 16.05.2023, письмові пояснення за №350/486/300/1/679 від 31.05.2023 разом із письмовими доказами (а.с.23-32), в яких вказано, що ОСОБА_1 з 02.11.2006 по 21.06.2018 проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 . У період з 2017 по 2018 рік позивач не звертався із рапортом до Командування військової частини НОМЕР_1 про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій, натомість із таким рапортом позивач звернувся через п`ять років. Представник відповідача пояснив суду, що грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 роки не виплачувалась.
Дана справа розглянута і вирішена за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до вимог частини 5 статті 262 КАС України без проведення судового засідання та повідомлення і виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши наявні у справі матеріали, вивчивши зміст позовної заяви, відзиву на позов, дослідивши і оцінивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення проти них, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 в період з 02.11.2006 проходив службу в Збройних Силах України, свідченням чого є відповідні записами у витягах з наказів командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.11.2006 за №47 та від 10.11.2006 за №50, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.26, 27).
Із копії посвідчення серії НОМЕР_2 від 06.12.2017 слідує, що позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.6).
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.03.2018 за №71 солдата ОСОБА_1 , начальника передавального радіоцентру вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_1 , звільненого з військової служби у запас наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 20.03.2018 за №15-РС, із наданням щорічної основної відпустки, і по закінченні відпустки, з 21.06.2018 виключений зі списків особового складу частини та з всіх видів забезпечення (а.с.28).
Як свідчить зміст коментованого наказу та довідки відповідача від 31.05.2023 за №350/486/300/1/677 ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за період з 2017 по 2018 роки (а.с.30).
У зв`язку із не нарахуванням та невиплатою Військовою частиною НОМЕР_1 при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на грошовому забезпеченні в якій перебував позивач, останній звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за № 2232-ХІІ (надалі по тексту також Закон №2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно із пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 за №3551-ХІІ (надалі по тексту також Закон №3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 за №504/96-ВР (надалі по тексту також Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік (стаття 16-2 Закону №504/96-ВР в редакції, чинній на час дії спірних правовідносин).
Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 за №2011-ХІІ (надалі по тексту також Закон №2011-XII) визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону №2011-XII).
За змістом статті 12 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Так, згідно з пунктом 8 статті 101 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 пункту 14 статті 101 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідач в обґрунтування доводів про відсутність правових підстав для нарахування і виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 роки, серед іншого вказує, що позивач не звертався з рапортом (заявою) щодо такої виплати.
З приводу таких доводів відповідача, суд зазначає наступне.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям в силу вимог пункту 17 статті 101 Закону №2011-ХІІ надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (пункт 18 статті 101 Закону №2011-ХІІ).
Пунктом 19 статті 101 Закону 2011-ХІІ визначено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, визначення поняття "особливого періоду" наведене у Законах України від 21.10.1993 за №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06.12.1991 за №1932-XII "Про оборону України" (надалі по тексту також Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 101 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 162 Закону України "Про відпустки".
Крім того, слід відмітити, що відповідно до пунктів 3 і 5 Розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 за №260 (надалі по тексту також Порядок №260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.
Відтак, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм у рік звільнення виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-ХІІ.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019, ухваленій у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19), провадження № 11-550заі19.
Крім того, суд зазначає, що безпідставним є посилання відповідача на те, що відсутність поданого позивачем під час проходження військової служби відповідного рапорту про надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів, унеможливлює нарахування та виплату компенсації за таку відпустку, оскільки право позивача на компенсацію всіх невикористаних днів відпусток гарантоване чинним законодавством України.
Відсутність рапорту військовослужбовця не звільняє командування військової частини від виконання обов`язку, визначеного законом, нарахувати і виплатити при звільненні відповідний вид компенсації, в тому числі за не використані дні додаткової відпустки.
Таким чином, з огляду на положення частини 5 статті 242 КАС України суд дійшов висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Тобто, виплата такої компенсації при звільненні є обов`язком відповідача.
Суд вважає явно некоректним аргументи представника відповідача про відсутність рапорту, оскільки, наявність рапорту чи звернення військовослужбовця до свого командування є лише правовою причиною до виключення його із списків без проведення розрахунку, і зовсім не змінює чи припиняє обов`язок військової частини, на грошовому утриманні якої перебуває особа, здійснити із останньою повний розрахунок усіх сум, належних при звільненні, незалежно від дати звільнення і їх наступної виплати.
Щодо періоду, за який позивачу має бути виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, суд зазначає, що за змістом пункту 5 Порядку №260 компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.
При цьому, розмір грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з розрахунку, визначеного у абзацах 3-8 пункту 3 Порядок №260.
Так, позивач набув статусу учасника бойових дій 06.12.2017, що підтверджено посвідченням від 06.12.2017 (а.с.6), у зв`язку із чим, право на отримання додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" ОСОБА_1 набув саме з 06.12.2017.
Разом з тим, згідно наказів відповідача від 03.11.2006 за №47, від 10.11.2006 за №50 та від 23.03.2018 позивач зарахований до списків особового складу військової частини з 02.11.2006, а фактично виключений із таких списків 21.06.2018 (а.с.26, 27, 28).
А тому, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки має бути виплачена з урахуванням пунктів 3 і 5 Порядку №260.
Також, у відповідності до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.03.2018 за №71 та довідки №350/486/300/677 від 31.05.2023 солдат ОСОБА_1 не отримав грошову компенсацію за невикористану ним відпустку.
Таким чином, слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу та усіх видів забезпечення 21.06.2018.
На підставі встановлених обставин справи суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу зазначену грошову компенсацію є такими, що належать до задоволення.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У даній справі відповідач не довів правомірність свої дій в частині не виплати спірної грошової компенсації при звільненні позивача з військової служби.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" (а.с.6), а будь-яких доказів понесення сторонами інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не представлено, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 при звільненні його з військової служби грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 рік.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу та усіх видів забезпечення 21.06.2018.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ), АДРЕСА_1 ;

в інтересах якого діє представник за довіреністю Вінтонишин Лілія Василівна, вул. Івана Франка, 4, м. Івано-Франківськ, 70618;

Відповідач Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_5 ), вул. Чорновола, 119-А, м. Івано-Франківськ, 76018.

Суддя Чуприна О.В.