Справа № 420/6415/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2023-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6415/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 28 березня 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, в якій позивач просить суд:

1. Визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, протиправною, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015р. по 30.11.2017р. (включно);

2. Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015р. по 30.11.2017р. включно;

3. Визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, протиправною, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 надбавки за службу в умовах режимних обмежень за період з 07.11.2015р. по 10.02.2021p. (включно);

4. Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за службу в умовах режимних обмежень період з 07.11.2015р. по 10.02.2021р. (включно) розмірі 28350 грн;

5. Визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Департаменту внутрішньої Національної поліції України, протиправною, що полягає невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні урахуванням індексації та надбавки за службу в умовах режимних обмежень;

6. Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з урахуванням індексації та надбавки за службу в умовах режимних в розмірі 30332,25 грн;

7. Визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, протиправною, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсацію за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток у кількості 139 діб за 2015, 2018-2020 роки;

8. Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток у кількості 139 діб за 2015, 2018-2020 роки в розмірі 88648,64 грн;

9. Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України направити до ГУПФ України в Одеській області грошовий атестат та довідку про грошове забезпечення за 24 місяці, що передували звільненню ОСОБА_1 з урахуванням індексації грошового забезпечення, надбавки за службу в умовах режимних обмежень для перерахунку пенсії з 11.02.2021;

10. Визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, протиправною, що полягає у нездійсненні остаточного розрахунку у день звільнення ОСОБА_1 ;

11. Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2021 по 10.08.2021 включно в розмірі 1163912 (сто шістнадцять тисяч грн. дев`ятсот дванадцять) грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що Наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України 08.02.2021 позивач звільнений через хворобу. З 07.11.2015 позивачу було надано 2 форму допуску до державної таємниці та весь цей час він працював в умовах режимних обмежень, проте надбавка за службу в умовах режимних обмежень не встановлювалась та не виплачувалась в зв`язку з відсутністю мотивованого рапорту керівника Одеського управління Департаменту, погодженого з режимно-секретним органом Департаменту. З 07.11.2015 грошове забезпечення позивача не індексувалось по 01.12.2017, індексація грошового забезпечення та надбавка за службу в умовах режимних обмежень при сплаті одноразової грошової допомоги не враховувались (відповідь відповідача № 11-аз-42-05ЦА/02- 23 від 07.02.2023. Відповідачем незаконно не компенсовано 139 діб чергових відпусток за 2015, 2018-2020 роки. Середньоденне грошове забезпечення відповідача складає 637,76 грн. Якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер умов її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов`язані з доступом до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов`язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положенням № 414, про що видати відповідний розпорядчий документ. Факт невиплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не є і не може бути свідченням невиконання роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці. Відповідачем по справі не заперечується факт того, що позивач мав допуск і доступ до державної таємниці та працював з таємними документами, які вимагають наявність такого допуску, а складання рапортів та погодження їх поза компетенцією позивача. Підкреслюю той факт, що відповідачем по справі протиправно не видавався наказ (накази) про встановлення і виплату позивачу по справі надбавку за роботу в умовах режимних обмежень не може бути свідченням невиконання позивачем роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці і як наслідок невиплати цієї надбавки. На підставі вищевикладеного, можна дійти ґрунтовного висновку про визнання бездіяльності Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, щодо нарахування та невиплати позивачу доплати в розмірі 15% до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень за період з 07.11.2015 по 10.02.2021 протиправною. Посадовий оклад позивача складав 3000 грн, відповідно позивач мав право на отримання надбавки в розмірі 450 грн, а саме протягом 5 років 3 місяців та 3 днів або 63 місяців та 3 днів (63х450-28350 грн). У випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. Докази нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані ним дні основної щорічної відпустки в кількості 139 діб за 2015, 2018-2020 роки відсутні. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою судді від 03.04.2023 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, а саме надання до суду заяви про поновлення строку на звернення до суду із наведенням підстав для такого поновлення.

Ухвалою судді 18.04.2023 було задоволено клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду. Поновлено ОСОБА_1 пропущений строк на звернення до суду. Прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 . Відкрито провадження у адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

02.05.2023 до суду надійшов відзив (вх..№ЕС/4176/23) Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з проханням відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне.

Щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 30.11.2017. За повідомленням Державної служби статистики України від 11.05.2016, індекс споживчих цін (індекс інфляції) у квітні 2016 року порівняно з березнем становив 103,5%, за період січень квітень 2016 року 105,1%. За період січень 1998 року квітень 2016 року 978,3% (Урядовий кур`єр від 11.05.2016 № 87). Таким чином, індексація грошового забезпечення (грошових доходів) населення розпочалася з червня 2016 року. Разом з цим, постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року № 782 внесено зміни до пункту 2 вказаного Порядку № 1078, доповнивши абзац п`ятий після слова «військовослужбовців» словом «поліцейських». З огляду на вказане, індексація грошового забезпечення поліцейських проводиться після набрання чинності вказаної постанови, тобто з 24.10.2017. Відповідно виплата індексації в Департаменті розпочалася з 01.11.2017. Ураховуючи вищевикладене, Департамент не мав правових підстав для проведення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 07.11.2015 по 01.11.2017, у зв`язку з відсутністю на момент виникнення спірних правовідносин законодавчого врегулювання, що унеможливлювало її здійснення. Саме тому індексація грошового забезпечення позивачу у вказаний період часу Департаментом не здійснювалася, в силу обов`язку діяти в межах повноважень та у спосіб, визначених законодавством України. Разом з цим, позивач помилково вказує про необхідність нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2017 до 30.11.2017, оскільки згідно з довідкою ДВБ НПУ від 28.04.2023 № 78, індексація грошового забезпечення за листопад 2017 року була виплачена ОСОБА_1 у сумі 373,85 грн.

Щодо встановлення надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 07.11.2015 по 10.02.2021, відповідач зазначає таке. Необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є, окрім наявності в особи допуску до державної таємниці, ще й виконання такою особою робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці. Установлення поліцейським надбавки за службу в умовах режимних обмежень здійснюється наказом керівника органу (міжрегіонального органу) поліції на підставі мотивованих рапортів заступників керівника органу керівникам структурних або відокремлених підрозділів органу поліції, керівників структурних або відокремлених підрозділів органу поліції іншим поліцейським, погоджених з режимно-секретним органом, за умови надання допуску таким поліцейським та доступу до державної таємниці та постійної роботи з відомостями, що становлять державну таємницю. Тобто, вказана норма містить вимогу про наявність саме мотивованого рапорту керівника структурного/відокремленого підрозділу. Відповідно до вказаних норм, мотивований рапорт керівника означає рапорт, в якому відображено, що особа постійно працює із секретною інформацією або її носіями. Відповідно до наказу Національної поліції України від 06.11.2015 № 1 «Про затвердження структури Національної поліції України», Одеське управління є територіальним (відокремленим) підрозділом ДВБ НПУ, а відтак, самостійно здійснює секретне діловодство та заходи щодо охорони державної таємниці. Вищезазначене свідчить про те, що надбавка за службу в умовах режимних обмежень встановлюється за наявності декількох критеріїв (умов), а саме: наявності мотивованого рапорту (критерій відсутній у Позивача); призначення на посаду, яку включено до номенклатури посад відповідного органу поліції, перебування на яких потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці; надання доступу до державної таємниці; постійної роботи із секретною інформацією або її носіями. Таким чином, ураховуючи відсутність мотивованого рапорту керівника Одеського управління, погодженого з режимно-секретним органом, про установлення ОСОБА_1 надбавки за службу в умовах режимних обмежень, Департаментом відповідний наказ не видавався, така надбавка останньому не встановлювалася, в силу обов`язку діяти в межах повноважень та у спосіб, визначених законодавством України. Вказаний факт відсутності підстав для нарахування та виплати такої надбавки підтверджується також довідкою ДВБ НПУ від 28.04.2023 № 79. З огляду на викладене, позовна вимога ОСОБА_1 в цій частині є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо виплати грошової компенсації за невикористані частини щорічних чергових оплачуваних відпусток за 2015, 2018-2020 роки у кількості 139 діб, вказує, що відповідно до частини 10 статті 93 Закону № 580 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Згідно з частиною 11 статті 93 Закону № 580 за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. На підставі частини 10 статті 93 Закону № 580 та пункту 8 розділу III Порядку № 260, виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції. Грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Компенсація ж за невикористані відпустки за минулі роки (не в році звільнення) поліцейським при звільненні зі служби в поліції, відповідно до приписів Закону № 580 та Порядку № 260, не передбачена. Без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260 та пункту 10 розділу ІІІ Порядку № 1235.

Щодо включення індексації до розрахунку одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 при звільненні зазначає, що відповідно до пункту 3 Порядку № 1078 до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема, цільова разова матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію, суми соціальних пільг, компенсації (крім виплат, визначених пунктом 2 цього Порядку), винагорода за підсумками роботи за рік тощо. Ураховуючи вищевикладене, а також той факт, що одноразові виплати, зокрема, одноразова грошова допомога при звільненні, відповідно до Закону № 1282 та Порядку № 1078, не підлягають індексації, тому при обрахунку суми одноразової грошової допомоги при звільненні, індексація не включається до його складу.

Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 10.02.2021 по 10.08.2021 зазначає, що вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні за період із 10.02.2021 по 10.08.2021 є передчасною, оскільки компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій та за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки, індексація грошового забезпечення та надбавка за службу в умовах режимних обмежень відповідачем ще не нарахована позивачу, і, відповідно, для проведення належного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені неможливо визначити істотність частки суми такої компенсації як суми заборгованості перед позивачем порівняно із середнім заробітком позивача. Подібну правову позицію підтримано Верховним Судом у постанові від 17.03.2020 у справі № 815/5826/16. З огляду на наведене такі позовні вимоги не підлягають задоволенню як передчасні. Аналізуючи доводи Відповідача, вбачається, що Департамент діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначенні статтею 19 Конституції, законами та нормативно-правовими актами України, не спричинивши при цьому порушення прав позивача та норм чинного, на той час, законодавства України.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, додаткові докази не надходили.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Наказом начальника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України «По особовому складу» № 38 о/с від 08.02.2021 полковника поліції ОСОБА_1 з 10 лютого 2021 року звільнено зі служби в поліції відповідно до п.2 (через хворобу) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», з виплатою компенсації за 3 доби невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році.

Згідно з наказом №13о/с від 07.11.2015 саме з 07.11.2015 призначено прибулих, у тому числі ОСОБА_1 , з Міністерства внутрішніх справ з присвоєнням спеціальних звань поліції в порядку переатестування та встановлення посадових окладів відповідно до штатного розпису з 07 листопада 2015 року.

Позивач стверджує, що саме з 07.11.2015 і по 30.11.2017 відповідачем протиправно не здійснювалась індексація його грошового забезпечення.

Департамент внутрішньої безпеки 28.04.2023 видав Довідку щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 07.11.2015 до 30.11.2017, в якій зазначив, що з метою проведення індексації грошового забезпечення поліцейських, постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 № 782 внесено зміни до пункту 2 Порядку, доповнивши абзац 5 такою категорією осіб, як поліцейські. Так, починаючи з листопада 2017 року, грошове забезпечення поліцейських включено до переліку доходів осіб, чиї грошові доходи підлягають індексації, які одержані в гривнях на території України і не мають разового характеру. Підстави для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення поліцейським до листопада 2017 року були відсутні. Базовий місяць для проведення індексації грошового забезпечення поліцейським - листопад 2015 року, місяць створення Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та введення в дію постанову Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», якою затверджено схему посадових окладів поліцейським та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання. За період з 01.11.2017 до 30.11.2017 ОСОБА_1 було нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення з урахуванням базового місяця листопад 2015 року, у сумі 373,85 грн.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що з 07.11.2015 позивачу було надано 2 форму допуску до державної таємниці та весь цей час він працював в умовах режимних обмежень, проте надбавка за службу в умовах режимних обмежень не встановлювалась та не виплачувалась в зв`язку з відсутністю мотивованого рапорту керівника Одеського управління Департаменту, погодженого з режимно-секретним органом Департаменту.

Відповідач не заперечує та визнає твердження позивача щодо того, що в період з 07.11.2015 до 10.02.2021 ОСОБА_1 не було встановлено надбавку за службу в умовах режимних обмежень наказом керівника ДВБ НПУ, у зв`язку з відсутністю мотивованого рапорту керівника Одеського управління ДВБ НПУ, погодженого з режимно-секретним підрозділом ДВБ НПУ.

Згідно з довідкою Департаменту внутрішньої поліції від 06.02.2023 № 32, при звільненні ОСОБА_1 нараховано одноразову грошову допомогу в сумі 313600,17 грн із розрахунку:

посадовий оклад 3000,00 грн;

оклад за спеціальне звання 2400,00 грн;

надбавка за стаж служби 2700,00 грн (50%);

надбавка за специфічні умови проходження служби 4860,00 грн (60%);

премія (24,09%) 3122,06 грн = 16082,06 * 50% * 39 років (а.с.36).

Вважаючи визначену у позовних вимогах бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд зазначає таке.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4 частини 10 статті 62 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення».

За визначенням, наведеним у статті 1 цього Закону, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру зокрема оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (у первісній редакції) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (у редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч.ч.2-5 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (надалі - Порядок №1078).

Вказаний Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Пунктом 2 Порядку №1078 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру зокрема грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби (у редакції, чинній до 24.10.2017) / військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби (у редакції, чинній після 24.10.2017).

Згідно п.4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Відповідно до п.1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На підставі системного аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Отже, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення поліцейських, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи із служби в поліції жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

При цьому обмежене фінансування державного органу чи установи, де особа проходила службу, жодним чином не впливає на право особи отримати індексацію грошового забезпечення.

Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на те, що індексація грошового забезпечення позивача повинна здійснюватися лише з 01 листопада 2017 року - після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року №782 «Про внесення зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення», якою абз. 5 п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, після слова «військовослужбовців» доповнено словом «поліцейських», оскільки така індексація прямо передбачена положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Закон України «Про Національну поліцію» має вищу юридичну силу ніж Порядок №1078.

В свою чергу, відсутність в нормативно-правовому акті певної категорії осіб, тобто наявність законодавчої прогалини, не може мати наслідком порушенням державою взятих на себе зобов`язань.

Обґрунтовуючи правомірність невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у період з 07.11.2015 по 01.11.2017, відповідач не посилався на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення для проведення індексації».

Підсумовуючи викладене, вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України стосовно невиплати індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 30.11.2017, суд вважає обґрунтованими та доведеними.

Варто зазначити, що сам відповідач не заперечував проти того, що у період з 07.11.2015 по 01.11.2017 індексація грошового забезпечення не нараховувалась позивачу.

При цьому, щодо листопада 2017 року, суд надає перевагу такому доказу як Довідка №25 від 06.02.2023 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 (а.с.29), з якої вбачається, що індексація ОСОБА_1 в 2017 році була нарахована лише в грудні місяці у розмірі 831,97 грн. В листопаді місяці розмір індексації становив 0,00 грн.

Вказана Довідка №25 видана Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України 06.02.2023, на ній містяться відповідні підписи та печатка установи.

В той же час, суд критично оцінює надану відповідачем Довідку №78 від 28.04.2023, підписана тими самими особами, щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 07.11.2015 до 30.11.2017, в якій відповідачем зазначається, що за листопад 2017 року позивачу була нарахована індексація у розмірі 373,85 грн, оскільки попередня довідка містить в собі відомості щодо всіх нарахованих та виплачених коштів позивачу у відповідному році, а довідка №78 є більш інформативною щодо порядку дій відповідача у спірний період та не містить посилань на особисті відомості грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Щодо права ОСОБА_1 на отримання виплат по надбавці за службу в умовах режимних обмежень, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про державну таємницю», Положенням про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №414 (далі - Положення №414), Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі - Порядок виплати грошового забезпечення поліцейським №260).

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про державну таємницю», залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно»; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «цілком таємно» та «таємно»; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності «таємно», а також такі терміни дії допусків: для форми 1 - 5 років; для форми 2 - 7 років; для форми 3 - 10 років.

Згідно з частиною другою статті 22 Закону України «Про державну таємницю», допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною сьомою статті 22 Закону України «Про державну таємницю» визначено, що надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 07.11.2015 до 10.02.2021 проходив службу в органах Національної поліції України, що сторонами не заперечується.

Також, відповідачем не заперечується факт того, що у ОСОБА_1 був допуск до державної таємниці за формою 2 (а.с.18).

Отже у вказаний період позивачу надавався доступ до державної таємниці з режимом секретності «таємно» та «цілком таємно».

Відповідно до статті 30 Закону України «Про державну таємницю», у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_1 за період служби не встановлювалася надбавка до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень, що сторонами не заперечується.

Положення №414 визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших державних органів, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень) (пункт 1 Положення №414).

Відповідно до пункту 5 Положення №414 такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.

Аналіз наведених норм вказує на те, що надання доступу до державної таємниці не є підставою для встановлення відповідної надбавки, оскільки надбавка за роботу в умовах режимних обмежень встановлюється лише особам, які постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю.

Ані позивачем, ані відповідачем до суду не було надано доказів того, що позивач ОСОБА_1 постійно працював з документами, що мали гриф секретності «таємно» або гриф секретності «цілком таємно».

Тобто, вірними є наголошення відповідача стосовного того, що необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є, окрім наявності в особи допуску до державної таємниці, ще й виконання такою особою робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці.

Відповідно до наказу Національної поліції України від 06.11.2015 № 1 «Про затвердження структури Національної поліції України», Одеське управління є територіальним (відокремленим) підрозділом ДВБ НПУ, а відтак, самостійно здійснює секретне діловодство та заходи щодо охорони державної таємниці.

Матеріалами справи не встановлена наявність мотивованого рапорту керівника Одеського управління, погодженого з режимно-секретним органом, про установлення ОСОБА_1 надбавки за службу в умовах режимних обмежень, Департаментом відповідний наказ не видавався та така надбавка останньому не встановлювалася. Вказаний факт відсутності підстав для нарахування та виплати такої надбавки підтверджується також довідкою ДВБ НПУ від 28.04.2023 № 79 та не заперечується самим позивачем.

Абзацами дев`ятим, десятим пункту 7 розділу II Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським №260, у редакції, що була чинною з 27.05.2016 до 06.06.2017, було врегульовано, що установлення надбавки поліцейським за службу в умовах режимних обмежень здійснюється на підставі затверджених керівниками органів поліції номенклатур посад поліцейських, що підлягають оформленню на допуск до державної таємниці. Надбавка за службу в умовах режимних обмежень установлюється поліцейським за займаною посадою наказом по особовому складу на підставі мотивованих рапортів керівників структурних підрозділів відповідного органу поліції, погоджених з режимно-секретним підрозділом цього органу.

Відповідно до абзацу дев`ятого пункту 7 розділу II Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським №260, у редакції, що була чинною з 06.06.2017 до 23.03.2018, установлення поліцейським надбавки за службу в умовах режимних обмежень здійснюється наказом керівника органу (міжрегіонального органу) поліції на підставі мотивованих рапортів керівників структурних або відокремлених підрозділів органу поліції, погоджених з режимно-секретним підрозділом цього органу, за умови їх призначення на посаду, яку включено до номенклатури посад відповідного органу поліції, перебування на яких потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці, надання йому доступу до державної таємниці та постійної роботи із секретною інформацією або її носіями.

Відповідно до абзацу дев`ятого пункту 7 розділу II Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським №260, у редакції, що була чинною з 23.03.2018 до 21.08.2020, установлення поліцейським надбавки за службу в умовах режимних обмежень здійснюється наказом керівника органу (міжрегіонального органу) поліції на підставі мотивованих рапортів керівників структурних або відокремлених підрозділів органу поліції, погоджених з режимно-секретним підрозділом цього органу, за умови надання йому допуску та доступу до державної таємниці та постійної роботи з відомостями, що становлять державну таємницю.

Відповідно до абзацу тринадцятого пункту 7 розділу II Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським №260, у редакції чинній з 21.08.2020, установлення поліцейським надбавки за службу в умовах режимних обмежень здійснюється наказом керівника органу (міжрегіонального органу) поліції на підставі мотивованих рапортів заступників керівника органу - керівникам структурних або відокремлених підрозділів органу поліції, керівників структурних або відокремлених підрозділів органу поліції - іншим поліцейським, погоджених з режимно-секретним органом, за умови надання допуску таким поліцейським та доступу до державної таємниці та постійної роботи з відомостями, що становлять державну таємницю.

Отже, протягом 2016-2020 років пункт 7 розділу II Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським №260 неодноразово зазнавав змін, однак в усіх редакціях підставою призначення надбавки за службу в умовах режимних обмежень є наявність мотивованих рапортів керівників структурних або відокремлених підрозділів органу поліції, а умовою виникнення права на встановлення особі з відповідним допуском надбавки є постійна робота з відомостями, що становлять державну таємницю.

Враховуючи наведені обставини справи, наявні у матеріалах справи докази, у суду відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 постійно працював з документами, що мали гриф секретності «таємно» або гриф секретності «цілком таємно».

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 року, «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією.

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07.11.2002 року по справі «Лавентес проти Латвії» та від 08.02.2011 року по справі «Берктай проти Туреччини» наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій».

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, яку висловлено у п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Так, надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації встановлюється лише особам, які мають відповідний допуск та постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, тобто сам по собі допуск до державної таємниці не є підставою для встановлення надбавки.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині, оскільки матеріалами справи та встановленими обставинами не підтвердилось його право на включення до грошового забезпечення надбавки за службу в умовах режимних обмежень.

Щодо включення індексації до розрахунку одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 при звільненні, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно з п. 3 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260, грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять:

1) посадовий оклад;

2) оклад за спеціальним званням;

3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер);

4) премії;

5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно п. 1 розділу VI Порядку № 260, в редакції станом на день звільнення позивача, поліцейським, які звільняються із служби через хворобу (за станом здоров`я), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Суд звертає увагу на те, що питання щодо застосованого відсотка місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при нарахуванні одноразової грошової допомоги при звільненні не є спірним.

Пункт 6 розділу VI Порядку № 260: нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із служби здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення, ураховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, процентну надбавку за стаж служби в поліції, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, установлених наказами на день звільнення.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Спірним питанням є включення до складу грошового забезпечення поліцейського, із якого розраховується розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, індексації грошового забезпечення.

Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, вбачається, що механізм індексації має універсальний характер.

У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

Суд виходить з того, що індексація має спеціальний статус виплати у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому, індексація є невід`ємною складовою частиною грошового забезпечення.

Крім того, п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу.

Верховний суд вже неодноразово висловлював позицію щодо необхідності врахування індексації, як складової грошового забезпечення військовослужбовців, при обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, які мають однакову правову природу з поліцейськими, зокрема по справі № 820/5286/17 від 19.03.2020.

Верховний Суд в постанові від 03.04.2019 по справі № 638/9697/17 зазначив, що індексація грошового забезпечення має враховуватися у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії за вислугу років, що забезпечує дотримання пенсійних прав осіб, звільнених із військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист. В іншому разі неврахування індексації при обрахунку пенсії за вислугу років призвело б до застосування для визначення розміру пенсії знеціненого грошового забезпечення.

Отже, індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому, вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункова величина одноразової грошової допомоги при звільненні.

В іншому випадку, не врахування індексації при обрахунку одноразової грошової допомоги призвело б до знецінення як грошового забезпечення, так і самої допомоги.

Дана правова позиція викладена у відповідності до постанови Верховного Суду від 19.03.2020 у справі №820/5286/17.

Доводи відповідач про те, що індексація грошового забезпечення не має постійного характеру та виплачується лише при наявності відповідних підстав, відтак не може бути врахована при обчисленні одноразової грошової допомоги при звільненні, є помилковими.

Згідно з Довідкою №27 від 06.02.2023 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2019 до 31.12.2019 (а.с.31) позивачу в 2019 році нараховувалась та виплачувалась індексація щомісяця.

Також, згідно з Довідкою №28 від 06.02.2023 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2020 до 31.12.2020 (а.с.32) індексація грошового забезпечення останньому нараховувалась відповідачем протягом 2020 року.

Відповідно до Довідки № 29 від 06.02.2023 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 до 10.02.2021 (день звільнення) (а.с.33), індексація грошового забезпечення за січень місяць та лютий місяць нараховувалась позивачу.

Таким чином, підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність Дерпартаменту ВБ Національної поліції України щодо не врахування показників індексації грошового забезпечення при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні та, відповідно, зобов`язання Департаменту внутрішньої безпеки нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст.8 Конституції України та ст.6 КАС України, суд на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вперше у рішенні від 16.12.1974 у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16.09.1996, в якому зазначено, що якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Європейський суд з прав людини у пункті 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) у справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (заява № 28924/04) зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Виходячи з викладеного, обґрунтованими є вимоги позивача про зобов`язання відповідача направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області грошовий атестат та довідку про грошове забезпечення за останні 24 місяці роботи, що передували звільненню ОСОБА_1 з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Щодо вимог ОСОБА_1 про нарахування та виплати компенсації за невикористані дні чергових оплачуваних відпусток у кількості 139 діб, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно з ч.1 статті 83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону України «Про Національну поліцію». Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Згідно з Довідкою №59 від 06.02.2023 Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (а.с.22), кількість невикористаних щорічних чергових оплачуваних відпусток Драганова Д.В. становить:

- за період із 07.11.2015 до 31.12.2015 невикористана відпустка у кількості 4 доби;

- за період з 01.01.2016 до 31.12.2016 відпустка використана у повному обсязі у кількості 45 діб (з 12 вересня по 26 жовтня 2016 року - 45 діб, наказ ДВБ НП України від 29.08.2016 № 116 о/с);

- за період з 01.01.2017 до 31.12.2017 відпустка використана у повному обсязі у кількості 45 діб (з 12 жовтня по 12 листопада 2017 року - 32 доби (з урахуванням 1 святкового дня), наказ ДВБ НП України від 06.10.2017 № 241 о/с; з 24 вересня до 07 жовтня 2018 року - 14 діб, наказ ДВБ НП України від 10.09.2018 № 154 о/с);

- за період з 01.01.2018 до 31.12.2018 відпустка не використана у кількості 45 діб;

- за період з 01.01.2019 до 31.12.2019 відпустка не використана у кількості 45 діб;

- за період з 01.01.2020 до 31.12.2020 відпустка не використана у кількості 45 діб;

- за період з 01.01.2021 до 10.02.2021 виплачена компенсація за 03 доби невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році.

Отже, загальна кількість невикористаних позивачем днів щорічної відпустки за період роботи в Департаменті внутрішньої безпеки Національній поліції України становить 139 днів (45+45+45+4).

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд звертає увагу, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06.04.2016, питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, Верховний Суд вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в своїй постанові від 30.11.2022 по справі №640/85/20.

Верховний Суд у справі №160/10875/19 дійшов висновку, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Отже, помилковим є наголошення відповідача про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання компенсації за невикористані дні відпустки за минулі роки (не в році звільнення), як і помилковим є посилання на позиції Верховного Суду у справах 820/5122/17, 818/1276/17, 808/2122/18 та 825/1038/16, оскільки вказані правові позиції є неактуальними згідно з постановою №160/10875/19 від 19.01.2021 в якій Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

За цих обставин суд погоджується з доводами позивача про те, що він при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні відпустки, проте відповідач протиправно її не виплатив.

При цьому, розрахунок суми компенсації за невикористані дні відпустки покладається на відповідача.

Щодо заявленої ОСОБА_1 вимоги про нарахування середнього грошового забезпечення за час затримки при звільненні з 10.02.2021 по 10.08.2021 включно у розмірі 1163912 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина 2 статті 117 КЗпП України).

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 26 січня 2022 року по справі № 240/12167/20, який є обов`язковим для суду в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

З урахуванням наведеної правової позиції, а також обставин справи, суд дійшов висновку про передчасність заявлених позовних вимог в цій частині.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Вказана правова позиція викладена в рішеннях Верховного Суду від 18.12.2018 по справі № 820/4619/16 та від 14.03.2019 по справі № 820/660/17.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до положень ст.139 КАС України, розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачувався.

Керуючись статтями 7, 9, 72, 77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 30.11.2017 (включно).

Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 30.11.2017 включно.

Визнати протиправною бездіяльність Дерпартаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не врахування показників індексації грошового забезпечення при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 .

Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 з урахуванням отриманих ним сум індексації грошового забезпечення за останні 24 місяця, що передували звільненню.

Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області грошовий атестат та довідку про грошове забезпечення за останні 24 місяці роботи, що передували звільненню ОСОБА_1 з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористані частини щорічних чергових оплачуваних відпусток у кількості 139 діб за 2015, 2018-2020 роки.

Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані частини щорічних чергових оплачуваних відпусток у кількості 139 діб за 2015, 2018-2020 роки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Ак. Богомольця, 10, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА