Справа № 460/606/23
Суддя: С.М. Дуляницька
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2023 року м. Рівне №460/606/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді С.М. Дуляницька, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доРівненського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Рівненського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому просить суд:

-зобов`язати Рівненський обласний територіальний центр комплекування та соціальної підтримки виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2021 року по 16 грудня 2022 року у сумі 61982 грн. 19 коп.

-зобов`язати Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що відповідно до судового рішення йому 16.12.2022 було виплачено суму індексації грошового забезпечення, що мало бути виплачено при звільненні. Так, згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17.02.2022 р. у справі № 460/14049/21 з Рівненського обласного центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_2 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2018 р. по 10.09.2021 р. в розмірі 15497,68 грн. за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 р. по 28.02.2018 р., а остаточний розрахунок проведений лише 16.12.2022 р.

Позивач вказує, що відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому, позивач вважає правомірним наявність в себе права на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 11.09.2021 р. по 16.12.2022 р. Просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 12.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рівненський обласний центр комплектування та соціальної підтримки подав до суду відзив у якому зазначає, що з позовними вимогами не погоджується.

Звертає увагу, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17.02.2022 р. у справі № 460/14049/21 були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 . Зобов`язано Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2018 р. по 10.09.2021 р. в розмірі 15497 грн 68 коп (без утримання податків та обов`язкових платежів).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2022 р. зазначене судове рішення залишене без змін, відповідачем перераховано на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на виконання зазначеного судового рішення у сумі 15497,68 грн.

Пояснює, що на користь позивача вже було стягнуто з відповідача середній заробіток за період з 20.05.2018 р. по 10.09.2021 р., тобто за період більше 40 місяців.

Звертає увагу суду, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022 р. зазначені статті КЗпП України викладено у новій редакції та встановлено обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном.

Зазначає, що в даному випадку правовідносини щодо розрахунку при звільненні закінчились виплатою відповідачем 21.07.2022 р. суми вихідної допомоги. Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати поточну редакцію зазначених норм. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що за рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17.02.2022 у справі №460/14049/21 на користь позивача вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2018 р. по 10.09.2021 р. (тобто більше 3 років), а поточною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка набула чинності до моменту виплати позивачу вихідної допомоги, строк, за який може бути стягнений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, обмежений шістьма місяцями, відповідач вважає, що правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Рівненського ОТЦК СП відмовити в повному обсязі.

01.02.2023 р. Рівненський обласний центр комплектування та соціальної підтримки подав до суду клопотання про витребування доказів. Клопотання обґрунтоване тим, що оскільки позивач протягом останніх шести місяців проходить службу та продовжує отримувати грошове забезпечення від Міністерства оборони України позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відтак, просить витребувати від позивача послужний список проходження військової служби (витяг з послужного списку).

Ухвалою суду від 02.02.2023 р. витребувано у ОСОБА_1 та зобов`язати його надати суду: послужний список про проходження військової служби ОСОБА_1 (витяг з послужного списку).

На виконання вимог ухвали суду позивачем надано суду витяг з послужного списку. Також просить долучити до матеріалів справи виписку з Приват24.

Згідно з ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України, при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) проходив військову службу в Збройних Силах України та наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 10.05.2018 № 7-PC був звільнений з військової служби у запас за підпунктом «а» відповідно частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та в подальшому наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (по сторойовій частині) № НОМЕР_1 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 20.05.2018 р.

Постановою Восьмого апеляційного адміністаривного суду від 01.07.2021 р. у справі № 460/7618/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Рівненського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Зобов`язано Рівненський обласний територіальний цент комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2017 р. по 28.02.2018 р., та компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки.

10.09.2021 р. на виконання вказаного рішення позивачу перераховано кошти в розмірі 15249,66 грн., що підтверджується випискою по картці/рахунку від 10.09.2021 р.

В подальшому, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17.02.2022 року, у справі № 460/14049/21 стягнуто з Рівненського обласного центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2018 р. по 10.09.2021 р. в розмірі 15497,68 грн. за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 р. по 28.02.2018 р.

Виплата позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2018 по 10.09.2021 в розмірі 15497,68 грн. підтверджується реєстром перерахувань на особисті вклади за липень 2022 р. та не заперечується сторонами.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі № 460/14050/22 зобов`язано Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з врахуванням виплачених сум.

16.12.2022 р. на виконання рішення суду Рівненським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця).

Позивач у позовній заяві доводить, що 16.12.2022 р. Рівненським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки виплачено шляхом перерахунку на картковий рахунок грошові кошти в сумі 48214,04 грн.

Разом з тим, випискою по надходженню по картці АТ КБ Приватбанк підтверджено, що 16.12.2022 р. на рахунок позивача було перераховано суму 47271,04 грн., а тому саме такий доказ визнається судом, як достовірний відповідно до правил ст.ст.73-76, 90 КАС України.

Позивач вважаючи, що має право на виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 11.09.2021 р. (частова виплата суми індексації) по 16.12.2022 р. (остаточна сума виплати індексації) звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі Закон України № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закон України № 2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на час виключення позивача зі списків) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Так, пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 7 липня 2022 року у справі № 460/14050/22 адміністративний позов задоволено, зобов`язано Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з врахуванням виплачених сум.

Тобто, вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено непроведення повного розрахунку відповідача із позивачем в день його звільнення (встановлено не виплату в повному обсязі індексації).

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначено статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив: Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд враховує правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року, справа № 805/4458/17-а, відповідно до якої, частина перша статті 117 КЗпП передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування.

Так, правова позиція також уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 08.11.2018 року у справі № 821/2148/16 (провадження № К/9901/33971/18, К/9901/33978/18).

При цьому, 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі № 821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 821/1083/17 залишила без змін.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі Меньшакова проти України] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Відтак Велика Палата підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Також зазначено про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Як встановлено із матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 16.12.2022 р., а тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати грошової компенсації поза межами строку, встановленого статтею 116 КзпП.

У матеріалах справи міститься картка особового рахунку Рівненського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про розмір грошового забезпечення, зі змісту якої встановлено, що позивачу за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошового забезпечення 15625 грн 80 коп (щомісячно: за березень 2018 року 7622,64 грн, за квітень 2018 року 8003,16 грн), що становить за два місяці, тобто які передують події, з якою пов`язаний обов`язок з виплати.

При цьому суд зазначає, що позивача звільнено зі військової служби 20.05.2018 р., який є останнім днем служби, а тому для розрахунку середнього заробітку має бути взята величина грошового забезпечення за березень та квітень 2018 року, а не за квітень-травень 2018 р., як помилково зазначає позивач.

Протягом цих двох місяців було 61 календарних дні. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 256 грн 16 коп.

Позивач доводить, що 16.12.2022 р. Рівненським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2017 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів в сумі 48214,04 грн.

Разом з тим, випискою по надходженню по картці АТ КБ Приватбанк підтверджено, що 16.12.2022 р. на рахунок позивача було перераховано суму 47271,04 грн., а тому саме такий доказ визнається судом, як достовірний відповідно до правил ст.ст.73-76, 90 КАС України.

Період з 11.09.2021 р. по 16.12.2022 р. складає 462 календарних днів, а тому, середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби індексації грошового забезпечення забезпечення, становить 118346,22 грн. (256 грн 16 коп. х 462 днів).

Водночас, суд вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою в розмірі 47271,04 грн., суму 118346,22 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона перевищує суму виплаченої індексації грошового забезпечення.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд вказує на те, що приз розмірі індексації грошового забезпечення, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 118346,22 грн, що набагато перевищує розмір вчасно невиплаченої індексації грошового забезпечення 47271,04 грн., а тому суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 47271,04 грн./118346,22 грн. (виплачена надбавка та премія/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,357.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 256,16 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,357 х 462 (дні затримки розрахунку) = 47271,04 грн.

Таким чином, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 47271,04 грн.

Суд враховує, що 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України.

В межах даних правовідносин рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 7 липня 2022 року у справі № 460/14050/22 спір вирішено на користь позивача повністю, тому суд не застосовує шестимісячний строк відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до частини другої статті 117 КЗпП, а застосовує критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Таким чином, позовні вимоги підлягають до задоволення частково, зокрема з урахування розміру середнього заробітку розрахованого виходячи з величина грошового забезпечення за повні два місяці, що передували місяцю у якому позивача було звільнено. Крім того, судом враховано принцип пропорційності.

Стосовно доводів відповідача, що позивач на даний час проходить службу та отримує грошове забезпечення від Міністерства оборони України, то такі доводи відхиляються судом як безпідставні, оскільки спір в даному випадку стосується сум, що не були своєчасно виплачені позивачу за час служби до 20.05.2018. З послужного списку позивача видно, що позивач з 25.02.2022 і по даний час проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 , даний спір не пов`язаний з проходженням позивачем служби у військовій частині НОМЕР_2 .

Щодо вимоги про зобов`язання Рівненського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі. Тобто, питання щодо зобов`язання відповідача подати такий звіт вирішується судом під час постановлення судового рішення.

Таким чином, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов`язком.

В даному ж випадку, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням зазначеного рішення, наголошуючи при цьому, що, відповідно до частин другої, третьої статті 14, статті 370 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору судові витрати не підлягають розподілу.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Рівненського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Рівненський обласний територіальний центр комплекування та соціальної підтримки виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 11 вересня 2021 року по 16 грудня 2022 року у сумі 47271,04 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 20 червня 2023 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (вул. Грабник, буд. 4,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 08060817)

Суддя С.М. Дуляницька