Справа № 420/22377/21
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/22377/21

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Косцової І.П.,

суддів Бітова А.І., Джабурії О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2022 року за нововиявленими обставинами по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст заяви та обставини руху справи.

У листопаді 2021 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України №258-21 від 30.07.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував оскаржуване рішення ДМС України та зобов`язав відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем. У задоволенні решти вимог суд відмовив.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.06.2022 року рішення Одеського окружного адміністративного суду скасовано за апеляційною скаргою ДМС України.

У справі прийнято нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

У липні 2022 року на адресу П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій заявник просить переглянути за нововиявленими обставинами постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.06.2022 року по справі №420/22377/21 та ухвалити нову постанову, якою залишити без змін рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.02.2022 року.

В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначив, що вже після розгляду даної справи йому стало відомо про обставини, які мають істотне значення для суду при вирішенні даної справи.

Так, по-перше, заявник зазначив, що федеральним законом від 04.03.2022 року за №32-Ф-3 «Про внесення змін до Кримінально-процесуального кодексу РФ» з подальшими змінами та доповненнями, внесеними Федеральним законом від 25.03.2022 року за №63-Ф-3, Кримінальний кодекс РФ доповнено ст.207.3 «Публічне розповсюдження завідомо неправдивої інформації про використання збройних сил Російської Федерації». Таким чином, влада Російської Федерації вивела цензуру щодо висловлювань проти дій збройних сил РФ в розгляд кримінально-карних дій та передбачила відповідальність, крім іншого, у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років. Заявник зазначив, що він є послідовним критиком дій збройних сил РФ, починаючи з 2014 року, а тому, на його думку, вказане беззаперечно дає підстави обґрунтовано побоюватись переслідувань з боку РФ у випадку повернення його на територію вказаної держави.

По-друге, заявник зазначив, що з початку військового конфлікту на території Донецької та Луганської області він активно брав участь в антитерористичній операції, як волонтер та був одним із лідерів небайдужих громадян Російської Федерації, які проживали у Ростовській області та підтримували українських воїнів. При цьому звернув увагу на те, що він є засновником благодійної організації БФ «Діти понад усе» та займався благодійною діяльністю та допомогою. На підтвердження вказаного заявник надав копії грамот: від командира в/ч НОМЕР_1 , командира 1 механізованого батальйону 92-гої окремої механізованої бригади ім. І. Сірка, платіжні доручення БФ «Діти понад усе» з призначенням платежу - благодійна допомога по програмі «Допомога ЗСУ».

Вказані документи знаходились у адвоката Койнаша О.Г. та про їх існування ОСОБА_1 не було відомо.

Відтак, ОСОБА_1 вважає, що вказані факти є саме тими обставинами, які додатково доводять його побоювання стати жертвою переслідувань через його переконання, які суперечать позиції влади країни походження, що, в свою чергу, є підставою для перегляду судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами.

При цьому заявник зазначив, що вказані обставини є істотними, оскільки не дослідження даних документів впливає на кінцевий результат вирішення справи по суті та є безумовною підставою для задоволення заяви про скасування рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами.

Додатково було надано до суду пояснення, відповідно до яких позивач після ухвалення рішення судом першої інстанції - 11.02.2022 року та в подальшому продовжив систематичну допомогу ЗСУ, а саме, надавав матеріально-технічну допомогу як особисто, так і через ГО «Спілка захисників України у м. Харкові» для підрозділів 92 ОМБР. Також надав свою податкову декларацію за 2021 рік на підтвердження офіційного декларування доходів та відомості з відкритих джерел про переслідування осіб на території Росії за критику військової агресії проти України.

Під час судового засідання 03.04.2023 року учасники справи (представник ОСОБА_1 Папенко Р.С. та представник Державної міграційної служби України Білоконь Н.О.) надали свої пояснення та не заперечували проти продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Колегія суддів на місці ухвалила продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судами за наслідком її розгляду.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, народився в Грузії в місті Руставі, не одружений, має двох синів, за національністю - езид, за віросповіданням - християнин.

03 грудня 2019 року позивач звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №16.

У зазначеній заяві-анкеті позивач вказав, що його переслідує влада Російської Федерації за його громадську позицію, надання допомоги волонтерським об`єднанням, які знаходяться на території України. У разі повернення до Російської Федерації йому загрожує розправа та незаконне тюремне ув`язнення, оскільки влада цієї держави підтримує бойовиків, які воюють проти України.

З анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено, що позивач залишив Російську Федерацію по причині його переслідування владою за активну проукраїнську позицію та вагому допомогу волонтерському руху України.

У вказаній анкеті позивач просить надати йому статус біженця у зв`язку з тим, що його незаконно можуть позбавити волі аж до його фізичної ліквідації.

У розділі 4.2 та 4.3 анкети позивачем вказано, що він перебував у всеукраїнському громадському центрі «Волонтер», де надавав допомогу українській стороні під час конфліктів на сході України.

03.12.2019 року щодо позивача складено реєстраційний листок як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03.12.2019 року та 23.12.2019 року з ОСОБА_1 проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол №1 та протокол №2.

23.12.2019 року складено висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який затверджено заступником начальника Управління - начальником відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Полтавській області.

У вказаному висновку встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", та зазначено, що посадова особа УДМС України в Полтавській області вважає доцільним прийняти рішення про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 24.12.2019 №353 у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених п. 1, 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.159).

Не погоджуючись з вказаним наказом, позивач звернувся до суду з позовом по справі № 440/83/20.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2020 року по справі №440/83/20, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, визнано протиправним та скасовано наказ УДМС України в Полтавській області №353 від 24.12.2019 про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано УДМС України в Полтавській області повторно розглянути заяву-анкету від 03 грудня 2019 року №16, подану ОСОБА_2 (т.1 а.с.177-179).

11.08.2020 року Управлінням Державної міграційної служби України в Полтавській області на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2020 року у справі 440/83/20 прийнято наказ №118 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано приступити до процедури оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.188).

08.09.2020 року з ОСОБА_1 проведено додаткову співбесіду, за результатами якої складено протокол №2 (т.1 а.с.191-195).

30.09.2020 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 та на підставі наявних матеріалів в особовій справі позивача складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який затверджено начальником УДМС України в Полтавській області (далі Висновок) (т.2 а.с.28-33).

У Висновку вказано, що у ОСОБА_1 не існує об`єктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, чи систематичного порушення прав людини.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вважає доцільним прийняти рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29.06.2021 року першим заступником начальника УДМС України в Полтавській області складено додаток до висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо позивача (т.2 а.с.86-88).

30.07.2021 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №258-21 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (т.2 а.с.89).

Головне управління ДМС України в Одеській області направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення від 05.10.2021 №10 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначається, що на підставі рішення ДМС України від 30.07.2021 року №258-21 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Джерела правового регулювання та оцінка суду апеляційної інстанції доводів заяви.

Переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в контексті доводів та вимог поданої заяви, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з частинами другою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлення вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.

Частина третя статті 361 КАС України унормовує, що перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами в разі прийняття нових законів, інших нормативно-правових актів, якими скасовані закони та інші нормативно-правові акти, що діяли на час розгляду справи, не допускається, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність фізичної особи.

За приписами частини шостої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Змістовний аналіз наведених норм вказує на те, що перегляд судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами відрізняється від перегляду судового рішення в порядку оскарження (апеляційного чи касаційного), оскільки передумовою такого перегляду є те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, адже учасники судового розгляду не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду відповідні відомості.

Визначальною ознакою перегляду справи у зв`язку з нововиявленими обставинами виступає не усунення судових помилок, а переоцінка рішення суду в контексті нових обставин, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Нововиявлені обставини це юридичні факти від яких залежить виникнення, зміна чи припинення прав і обов`язків осіб, що беруть участь у справі. Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення, та породжують процесуальні наслідки, впливають на законність і обґрунтованість ухваленого без їх врахування судового рішення.

У свою чергу, істотні для справи обставини - це ті обставини, що становлять сутність справи та мають юридичне значення для взаємовідносин сторін, могли вплинути на рішення суду, що набрало законної сили, існували під час розгляду адміністративної справи, але не були і не могли бути відомі ні особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, ні адміністративному суду.

Ретельно дослідивши подану заяву про перегляд постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2022 року за нововиявленими обставинами та додатково подані пояснення з доказами, судова колегія зазначає, що заявник акцентує свою увагу на двох істотних обставинах: систематичній допомозі Збройним Силам України, як до, так і після початку повномасштабного вторгнення російських військ та введенням у РФ з березня 2022 року кримінальної відповідальності за критику збройної агресії проти України.

Водночас, предметом дослідження даної адміністративної справи, у тому числі під час апеляційного розгляду, була процедура набуття позивачем статусу біженця, яка розпочалась у грудні 2019 року та закінчилась прийняттям рішення ДМС України №258-21 від 30.07.2021 року про відмову у визнанні біженцем.

Суд апеляційної інстанції із матеріалів справи та із наявної інформації по країні громадянського походження заявника не встановив умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Також суд не вважав доведеними факти участі позивача в волонтерських ініціативах в 2016-2021 роках.

Як свідчать матеріали справи, разом з заявою про перегляд постанови за нововиявленими обставинами заявником надано грамоти, видані ОСОБА_1 від командування 92-ої окремої механізованої бригади імені кошового отамана ОСОБА_3 за надання матеріально-технічної підтримки підрозділам бригади у 2020 та 2021 році.

Однак відповідні докази не можуть бути визнані нововиявленими обставинами, оскільки під час апеляційного розгляду справи судом досліджувалась волонтерська діяльність ОСОБА_1 до 2021 року та цим обставинам надано правову оцінку.

Колегія суддів зауважує, що при застосуванні положень ст.361 КАС України важливо не порушувати балансу між можливістю переглянути судове рішення за нововиявленими обставинами і принципом юридичної визначеності, який є складовою верховенства права.

Колегія суддів зазначає, що не можуть бути визнані нововиявленими нові, тобто такі, що виникли чи змінилися після встановлення рішення обставини, а також обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, касаційній скарзі або які могли бути встановлені при виконанні судом вимог процесуального закону.

Крім того, не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі.

Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 0205.2018 року у справі №2а-7523/10/1270, від 02.05.2018 року у справі №303/3535/16-а, від 04.09.2018 року у справі №809/824/17, від 22.11.2018 року у справі №826/14224/15.

В свою чергу, колегія суддів не може залишити поза увагою ту обставину, що перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами є важливою гарантією захисту прав і свобод людини, зокрема, у сфері адміністративного судочинства. Перегляд судових рішень, які набрали законної сили, є додатковим засобом забезпечення законності судового рішення і є резервним механізмом захисту прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб і забезпечення справедливого та ефективного здійснення правосуддя.

Перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами є особливим видом провадження. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду не є недоліки розгляду справи судом (незаконність та/або необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники судового розгляду не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї. Метою перегляду справи за нововиявленими обставинами є не ревізія судових рішень або усунення судових помилок, а лиш перегляд уже розглянутої справи з урахуванням обставин, про існування яких стало відомо після ухвалення судового рішення.

В додаткових поясненнях до заяви про перегляд постанови за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 наголошував на продовжені своєї волонтерської діяльності після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації до України 24.02.2022 року. У взаємозв`язку зі своєю волонтерською діяльність заявником вказано на факти системного переслідування з боку офіційної влади РФ осіб, які здійснюють будь-яку допомогу України, тим більше її ОСОБА_4 .

Колегія суддів акцентує увагу, що волонтерська діяльність ОСОБА_1 після 24.02.2022 року не була предметом дослідження у даній справі. Також судами не оцінювалась актуальна інформація по країні громадянської належності позивача щодо системного переслідування з боку держави осіб, які виступають з критикою війни проти України чи мають відкриту проукраїнську позицію, що відносить такі відомості до нововиявлених обставин та обумовлює перегляд постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2022 року за нововиявленими обставинами.

З огляду на зазначене, колегія судів вважає за необхідне звернути увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постановах у справах: №420/470/21 від 06.05.2023 року, №520/5107/19 від 20.04.2023 року, №420/8190/21 від 20.10.2021 року, відповідно до яких для забезпечення принципу офіційного з`ясування обставин у справі суди, при розгляді спорів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають аналізувати актуальну інформацію по країні походження заявника.

За таких обставин, судовий розгляд питання про отримання особою міжнародного захисту поза межами країни належності не може обмежуватись виключно обставинами, які існували на час звернення шукача притулку та повинен включати в себе актуальну інформацію по країні походження заявника.

В умовах військової агресії з боку РФ у відношенні України залишення поза увагою даної обставини під час вирішення питання отримання політичного притулку не буде відповідати меті та цілі Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року. Оцінка актуальної ситуації в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування були належно оцінені, тобто об`єктивно було дотримано процедуру розгляду заяви.

В контексті можливості настання обставин переслідування ОСОБА_1 у разі повернення до країни громадянської належності колегією суддів досліджено докази на підтвердження систематичної допомоги ЗСУ після 24.02.2022 року, а саме, подяки від 112 окремої бригади НОМЕР_2 окремого батальйону ТРО за березень та за квітень 2022 року, подяка ВЧ НОМЕР_3 , подяка ВЧ НОМЕР_1 , інші почесні грамоти та нагороди (т.5 а.с.42-48).

Також судом враховано лист командира другої мінометної батареї першого механізованого батальйону 92-ої ОМБр імені кошового отамана Івана Сірка з підтвердженням отримання від ОСОБА_1 екіпіровки, взуття, засобів індивідуального захисту, бронеплит, касок, тепловізорів, квадрокоптерів, приладів нічного бачення бензопил, маскувальних сіток. (т.5 а.с.49, 67)

Матеріали справи містять диск з відеозаписами подяки від військовослужбовців 92-ої ОМБр імені кошового отамана Івана Сірка за надане матеріально-технічне забезпечення, а саме квадрокоптери DJI Mavic 3, бінокль, далекомір, прилад нічного бачення, плитоноски та берці (т.5 а.с.67).

Крім того позивачем надано платіжні доручення від БФ «Діти понад усе», засновником якої він є, на підтвердження перерахування коштів на спеціальний рахунок для допомоги ЗСУ у сумі 25 000 грн. 02.03.2022 року та 20 000 грн. 11.03.2022 року (т.4 а.с. 105, 106).

Вказані докази у своїй сукупності беззаперечно доводять продовження волонтерської діяльності по допомозі ЗСУ з боку ОСОБА_1 після 24.02.2022 року.

В свою чергу, судовою колегією з відкритих джерел встановлено, що федеральним законом Російської Федерації від 04.03.2022 року за №32-Ф-3 «Про внесення змін до Кримінально-процесуального кодексу РФ» з подальшими змінами та доповненнями, внесеними федеральним законом від 25.03.2022 року за №63-Ф-3, Кримінальний кодекс РФ доповнено ст.207.3 «Публічне розповсюдження завідомо неправдивої інформації про використання збройних сил Російської Федерації».

Внесені зміни до національного кримінального законодавства свідчать, що влада Російської Федерації вивела цензуру щодо висловлювань проти дій збройних сил РФ в розгляд кримінально-карних дій та передбачила відповідальність, крім іншого, у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років.

Крім того, 16 березня 2022 року на позачерговому засіданні Комітет міністрів у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи, ухвалив рішення, що Російська Федерація з сьогоднішнього дня припиняє бути державою-членом Ради Європи, після 26 років членства.

Тобто з 16 березня 2022 року РФ денонсувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (1950), яку сама ж підписала, чим позбавила свій народ європейської системи захисту прав людини, включаючи юрисдикцію Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Таким чином, актуальна ситуація в країни громадянської належності позивача вказує на надзвичайно високу можливість політично вмотивованого переслідування позивача за його волонтерську діяльність в Україні.

До того ж, наразі існує невідворотна загроза, що позивач, у разі повернення до країни громадянської належності, буде позбавлений права на неупереджений судовий розгляд його справи поза національною системою судочинства, оскільки позовні заяви, подані проти РФ, будуть розглядатися та вирішуватись ЄСПЛ у разі, якщо порушення були скоєні до 16 березня 2022 року.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі Закон №3671-VI).

За приписами статті 1 вказаного Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону №3671-VI, за приписами якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 року за №1146/19884 (надалі також «Правила №649»).

Відповідно до підпункту «е» пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, у тому числі актуальну інформацію по країні належності заявника, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти на підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Відтак, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа не має змоги повернутись до країни громадянської належності і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Відповідно до абзацу 7 підпункту «е» пункту 5.1. розділу V Правил № 649, посадова особа органу ДМС, отримуючи заяву позивача, оцінює її, застосовуючи при цьому, індивідуальний підхід та обов`язково вивчає особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Колегія суддів наголошує, що матеріали особової справи №2019 PL0016 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 містять Інформацію по країні походження «Російська Федерація», станом на квітень 2019 року, що не може бути визначено судом як врахування відповідачем актуальної інформації (т.3 а.с. 132-141).

Розпочата Росією 24.02.2022 року повномасштабна війна проти України є істотною обставиною, яка змінює соціальну та політичну ситуацію в РФ, яка б мала враховуватись в контексті встановленої судом волонтерської діяльності ОСОБА_1 на користь ЗСУ після 24.02.2022 року.

Зваживши вищевикладені обставини у контексті критеріїв необхідності у демократичному суспільстві та пропорційності законній меті, колегія суддів приходить до висновку, що відмова позивачеві у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без врахування актуальної ситуації у країні походження та його допомоги ЗСУ, не може бути визначена необхідним та пропорційним законній меті рішенням та навпаки, має невиправдано суворі наслідки для позивача.

В свою чергу, встановлена відповідачем інша інформація щодо ОСОБА_1 під час розгляду його заяви про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, щодо перетину кордону та періодів знаходження в Україні, перебування в міжнародному розшуку та інше не досліджується в даній справі, оскільки має бути врахована відповідачем комплексно разом з встановленими судом обставинами. Висновки суду щодо таких обставин без оцінки відповідачем волонтерської діяльності позивача будуть носити передчасний характер, оскільки суд перебере на себе дискреційні повноваження органу ДМС.

За таких обставин судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Державної міграційної служби України №258-21 від 30.07.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав задоволення позовних вимог щодо зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на наступне.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

З урахуванням викладеного, оскільки наразі відповідачем не досліджено заяву позивача з урахуванням встановлених судом обставин та актуальної інформації по країні походження, враховуючи дискреційність повноважень міграційного органу, а також відсутність в матеріалах справи доказів, які б свідчили про відсутність можливості та наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення, з урахуванням позиції суду, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, в даному випадку є зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у даній постанові.

Як визначено п.2 ч.4 ст.368 КАС України, за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може, зокрема задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення.

З огляду на встановлену передчасність зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає зміні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2022 року та скасування цієї постанови з прийняттям нової про зміну рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 321, 322, 325, 328, 361-364, 368, 369 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2022 року у справі №420/22377/21 задовольнити.

Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2022 року у справі №420/22377/21 скасувати та прийняти нову, якою апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини у наступній редакції: «Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, викладених у даній постанові.».

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Косцова І.П.
Судді Бітов А.І. Джабурія О.В.