Справа № 308/215/23
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 308/215/23 пров. № А/857/4764/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Ніколіна В.В.,

суддів - Гінди О.М., Пліша М.А.,

за участі секретаря судового засідання - Гранат В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 лютого 2023 року (суддя - Іванов А.П., м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у січні 2023 року звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2), в якому просив скасувати постанову від 27.12.2022 №17786, відповідно до якої його притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) з накладенням стягнення у виді штрафу в сумі 1700 грн. і закрити справу про адміністративне правопорушення на підставі частини 1 статті 247 КУпАП. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржуваною постановою його притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1700 гривень. Зазначає, що згідно з оскаржуваною постановою ОСОБА_1 27.12.2022 о 15 год. прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2, де було встановлено, що він не з`явився по досягненню 25 (27) річного віку для отримання військово-облікового документу та постановки на облік військовозобов`язаного, чим порушив ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу». Позивач вважає означену постанову неправомірною, так як станом на досягнення ним 27-річного віку, тобто 17.07.2019 ч. 1 ст. 37 цього Закону не покладала на нього обов`язок з`явитися до органу, де він перебуває на військовому обліку для отримання військового облікового документу та постановки на облік військового зобов`язаний, такий обов`язок був передбачений у ч. 3 цієї статті Закону та ч. 10 ст. 37 цього Закону, а ч. 2 ст. 210 КУпАП діяла у відмінній редакції, наразі така зазнала змін, як в частині збільшення розміру стягнення, так і в частині диспозиції.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 лютого 2023 року позов задоволено.

Не погодившись з ухваленим судовим рішення, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що позивач був зобов`язаний самостійно з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_2 після досягнення 27-річного віку. Зазначає, що у апелянта не було можливості встановити факт правопорушення до моменту появи позивача 27.12.2022 у будівлі ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначає, що наведене є триваючим правопорушенням, а відтак підпадає під регулювання частини 2 статті 210 КУпАП.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 27.12.2022 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 постановлено постанову за справою про адміністративне правопорушення серії №17786, за якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 210 КУпАП з накладенням стягнення у виді штрафу в сумі 1700 грн.

Згідно вказаної постанови, ОСОБА_1 27.12.2022 о 15 год. прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2, де було встановлено, що він не з`явився по досягненню 25 (27) річного віку для отримання військово-облікового документу та постановки на облік військовозобов`язаного, чим порушив ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу». Постановленню вказаної постанови передувало складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210 КУпАП від 27.12.2022.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неправомірно кваліфіковано дії позивача за частиною 2 статті 210 КУпАП, оскільки на час вчинення інкримінованого йому правопорушення його дії не могли підпадати під регулювання цієї статті.

Диспозиція частини 1 статті 210 КУпАП визначає склад адміністративного правопорушення, який полягає у порушенні призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

За частиною 2 вказаної статті настає відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.

Частина 1 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції, чинній на момент досягнення позивачем 27-річного віку) регламентувала наступне:

Взяттю на військовий облік призовників та військовозобов`язаних у районних (міських) військових комісаріатах підлягають громадяни України: 2) на військовий облік військовозобов`язаних: які досягли граничного (27-річного) віку під час перебування на військовому обліку призовників.

Частиною 3 цієї статті Закону визначено, що призовники та військовозобов`язані після прибуття до нового місця проживання зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік та не раніше ніж за три дні до вибуття з місця проживання знятися із зазначеного обліку.

Відповідно до частини 10 статті 37 цього Закону (призовники та військовозобов`язані в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про це орган, де вони перебувають на військовому обліку.

З аналізу наведених норм видно, що частина 1 статті 37 вказаного Закону, зокрема пункт 2, регламентує перелік громадян, які підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних, які досягли граничного (27-річного) віку під час перебування на військовому обліку призовників. При цьому дана стаття не регламентує порядок такого взяття, зокрема обов`язок особи з`явитися до органу, де він перебуває на військовому обліку. Такий обов`язок був передбачений у ч. 3 цієї статті Закону та ч. 10 ст. 38 цього Закону (в редакції, чинній на момент досягнення позивачем 27-річного віку) при зміні місця проживання.

Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, при розгляді справи про адміністративне правопорушення уповноважена особа органу територіального центру комплектування та соціальної підтримки має обов`язок всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема, на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення особою адміністративного правопорушення.

Колегія суддів вказує, що згідно з частиною 1 статті 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Вказане зазначено в позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яка викладена в постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 158/286/17: «КУпАП не містить визначення поняття «триваюче правопорушення». Проте, як зазначено у листі Міністерства юстиції України від 02 серпня 2013 року №6802-0-4-13/11, в теорії адміністративного права триваючими визначаються правопорушення, які, почавшись з якоїсь протиправної дії або бездіяльності, здійснюються потім безперервно шляхом невиконання обов`язку. Початковим моментом такого діяння може бути активна дія або бездіяльність, коли винний або не виконує конкретний покладений на нього обов`язок, або виконує його не повністю чи неналежним чином.

Диспозиція частини 2 статті 210 КУпАП в редакції чинній на дату досягнення позивачем 27-річного віку встановлювала відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті (порушення військовозобов`язаними чи призовниками правил військового обліку, неявка їх на виклик до військового комісаріату без поважних причин або несвоєчасне подання в обліковий орган, де вони перебувають на військовому обліку, відомостей про зміну місця проживання, освіти, місця роботи, посади, а також порушення порядку проходження навчальних зборів (занять) у навчальних закладах Товариства сприяння обороні України та професійно-технічних навчальних закладах) або частиною першою статті 211 цього Кодексу, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, - тягне за собою накладення штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем неправомірно кваліфіковано дії позивача за частиною 2 статті 210 КУпАП, оскільки на час вчинення інкримінованого йому правопорушення його дії не могли підпадати під регулювання цієї статті.

Також, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, наведене є триваючим правопорушенням, а відтак підпадає під регулювання частини 2 статті 210 КУпАП, оскільки на час вчинення інкримінованого йому правопорушення його дії не могли підпадати під регулювання цієї статті

Колегія суддів враховує також частину 2 статті 8 КУпАП, відповідно до якої закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Колегія суддів резюмує, що відповідач притягнув позивача до адміністративної відповідальності, коли такий не підлягав притягненню до адміністративної відповідальності за вказані дії.

Апеляційний суд резюмує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржувана постанова винесена з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для її скасування і закриття провадження у справі.

Відтак, зважаючи на вищевикладене, апелянтом не наведено достатніх доказів правомірності свого рішення.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 лютого 2023 року в справі №308/215/23- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 20 червня 2023 року