Справа № 420/4437/23
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4437/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (73036, м. Херсон, вул. Перекопська, 175; ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, в якій позивач просить суд:

визнати бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо невиплати додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 у розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень 00 копійок за листопад, грудень 2022 року та січень 2023 року протиправною;

стягнути з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України додаткову грошову винагороду у розмірі 300 000 ( триста тисяч) гривень 00 копійок на користь ОСОБА_1 за листопад, грудень 2022 року та січень 2023 року.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 18 березня 2022 року № 11/0/9-22, враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ Херсонського окружного адміністративного суду на Одеський окружний адміністративний суд.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач - ОСОБА_1 17.03.2022 року був призваний за мобілізацією на військову службу згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 25.02.2022 №69/2022 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

03.11.2022 року, виконуючи свої службові обов`язки на посту спостереження № 9 в населеному пункту Михайлівка, Нововоронцовського району, Херсонської області, позивач отримав травму в результаті ворожого мінометного обстрілу російської федерації.

У той же день позивач був госпіталізований до міської лікарні м. Апостолове, наступного дня 04.11.2022 року до Криворозької міської лікарні. З 24.11.2022 року був переведений до Одеського військово-медичного клінічного центру ДПСУ України, де проходив подальше лікування. З 27.01.2023 року по 03.02.2023 року проходив лікування у госпіталі ( 60 ліжок) з місцем дислокації н.п. Ізмаїл ВМКЦ м. Одеса. 08.12.2022 року у результаті проходження ВЛК травма, отримана ОСОБА_1 , визнана такою, що пов`язана із захистом Батьківщини. Також зазначено, що захворювання, пов`язане з проходженням військової служби.

При цьому, як вказує позивач, починаючи з 01 листопада 2022 року по 01 лютого 2023 року доплату у розмірі 100 000 (ста тисяч) гривень, встановлену постановою КМУ №168, ДПСУ йому нараховувати перестала.

Позивач посилається на те, що пунктом 1 постанови КМУ від 28.02.2022 р. № 168 перебачено, що до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, слід включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Таким чином, позивач вважає, що йому невиплачена грошова сума за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у період з листопада 2022 року по лютий 2023 року у загальному розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень, що слугувало підставою звернення до суду.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надав до суду такі докази: Копію Акту розслідування нещасного випадку форма Нвс-5; Копію Акту розслідування нещасного випадку форма Нвс-1; Довідку постійно діючої гарнізонної військово-лікарської комісії, які свідчать про те, що отримана травма була в результаті захисту Батьківщини.

Також надана виписка із медичної картки амбулаторного хворого Криворізької міської лікарні, де зазначено, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 04.11.2022 року по 24.11.2022 року; виписка із медичної картки амбулаторного хворого у госпіталі ( 60 ліжок) з місцем дислокації н.п. Ізмаїл ВМКЦ м. Одеса.

При цьому, позивач повідомив, що у результаті пожежі немає інших виписок з медичних карток амбулаторного хворого, окрім з госпіталю (60 ліжок) із дислокацією н.п. Ізмаїл ВМКЦ м. Одеса у період з 27.01.23 по 03.02.23 року.

Ухвалою суду від 07.03.2023 року позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк на усунення недоліків. Недоліки позовної заяви необхідно було усунути шляхом надання доказів на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема доказів на підтвердження того, що починаючи з 01 листопада 2022 року по 01 лютого 2023 року доплата у розмірі 100 000 (ста тисяч) гривень позивачу не нараховувалась, надання доказів на підтвердження того, що з 24.11.2022 року позивач був переведений до Одеського військово-медичного клінічного центру ДПСУ України, де він проходив подальше лікування, надання заяви про поновлення строку звернення до суду.

На виконання ухвали суду від 07.03.2023 року від представника позивача надійшла відповідь НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо грошового забезпечення позивача з 01.09.2022 року по 01.02.2023 року.

Щодо надання доказів на підтвердження того, що з 24.11.2022 року позивач був переведений до Одеського військово-медичного клінічного центру ДПСУ України, де він проходив подальше лікування, представник позивача зазначив, що відповідей на його адвокатські запити не надходило.

Ухвалою суду від 27.03.2023 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України у письмовому провадженні.

Відповідачу копія ухвали суду про відкриття провадження у справі доставлена до електронного кабінету в системі «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 61).

Однак, у встановлений судом строк, відповідач відзив на адміністративний позов не надав.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою від 25.05.2023 року судом витребувано від Первинної профспілкової організації госпіталю (на 60 госпітальних ліжок) з місцем дислокації н.п. Ізмаїл Військово-медичного клінічного центру м.Одеса Державної прикордонної служби України інформацію щодо перебування ОСОБА_1 на лікуванні у період з 01.11.2022 року по 03.02.2023 року, а також медичну документацію ОСОБА_1 (виписку, картки амбулаторного хворого тощо). Витребувано від Одеського військово-медичного клінічного центру (клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України інформацію щодо перебування ОСОБА_1 на лікуванні у період з 01.11.2022 року по 03.02.2023 року, а також медичну документацію ОСОБА_1 (виписку, картки амбулаторного хворого тощо). Зупинено провадження по справі № 420/4437/23 до одержання витребуваних документів.

13.06.2023 року на виконання ухвали суду про витребування доказів до суду надійшла відповідь від Одеського військово-медичного клінічного центру (клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) та Медична карта стаціонарного хворого №134 від 03.02.2023 року.

Ухвалою суду від 20.06.2023 року поновлено провадження у справі.

Інші заяви по суті справи та додаткові докази до суду не надходили.

З огляду на зазначене суд вирішує справу за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 16.03.2022 року був призваний за мобілізацією на військову службу згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 25.02.2022 №69/2022, зарахований до військової частини НОМЕР_4 ДПС України, що підтверджується записом у Військовому квитку серії НОМЕР_5 (а.с. 17-19).

Судом встановлено, що 16.11.2022 року начальником НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України затверджений Акт №49-22 про нещасний випадок, що стався з військовослужбовцем під час виконання ним обов`язків військової служби (Форма НВС 1), - ОСОБА_1 .

Відповідно до Акту №49-22, 03.11.2022 року на посту в пункті спостереження № 9 селища Михайлівка, Нововоронцовського району, Херсонської області, виконуючи свої військові обов`язки, позивач отримав травму в результаті ворожого мінометного обстрілу російської федерації.

У розд. 7 «Причини випадку отримання поранення» Акту №49-22 вказано: поранення внаслідок мінометного обстрілу сил російської федерації.

В Акті №49-22 зафіксовано, що у той же день (03.11.2022 року) позивач був госпіталізований до міської лікарні м. Апостолове, а наступного дня 04.11.2022 року до Криворозької міської лікарні (а.с. 20-21).

Згідно Акту №49-22 розслідування нещасного випадку (Форма Нвс-5), затвердженого начальником НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, у період з 06.11.2022 по 16.11.2022 рр. Комісія провела розслідування випадку поранення, що сталось: в пункті спостереження № 9 селища Михайлівка, Нововоронцовського району, Херсонської області, з потерпілим ОСОБА_1 . Висновок Комісії: випадок отримання поранення вважається таким, що стався під час виконання обов`язків військової служби (а.с. 22-24).

08.12.2022 року проведено медичний огляд ВЛК при Одеському Військово-медичному клінічному центрі ДПС України (ВЧ НОМЕР_3 ), яким травма, отримана ОСОБА_1 , визнана такою, що: ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби, про що складено Довідку постійно діючої гарнізонної військово-лікарської комісії (а.с. 25).

Позивачем надано до суду фотокопію Виписки із Медичної картки амбулаторного хворого терапевтичного відділення Криворізької міської лікарні, де зазначено, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 04.11.2022 року по 24.11.2022 року (а.с. 26).

У позові вказано, що з 24.11.2022 року позивач був переведений до Одеського військово-медичного клінічного центру ДПСУ України, де проходив подальше лікування, однак у результаті пожежі немає інших виписок з медичних карток амбулаторного хворого.

Також позивачем надано Виписку із медичної картки стаціонарного хворого №134 в Госпіталі ВМКЦ ДПСУ м. Одеси із дислокацією в м.Ізмаїл, згідно якої ОСОБА_1 перебував на лікуванні у період з 27.01.2023 року по 03.02.2023 року (а.с. 28).

У направленні на медичний огляд від 08.12.2022 року №99 за підписом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (а.с. 29) зазначено, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні:

03.11.2022 року КНП «Апостолівська міська лікарня» м. Апостолове;

04.11.2022-24.11.2022 рр. КНП «Криворозька міська лікарня №8» м. Кривий Ріг.

На виконання ухвали суду про витребування доказів, 13.06.2023 року до суду надійшла відповідь та Медична карта стаціонарного хворого №134 від 03.02.2023 року.

У листі від 13.06.2023 року за підписом начальника Одеського військово-медичного клінічного центру (клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) повідомляється, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 27.01.2023 по 03.02.2023 у госпіталі (на 60 госпітальних ліжок з м.д. н.п. Ізмаїл).

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні:

03.11.2022 року у КНП «Апостолівська міська лікарня» м. Апостолове;

04.11.2022-24.11.2022 рр. у КНП «Криворозька міська лікарня №8» м. Кривий Ріг;

27.01.2023-03.02.2023 рр. у госпіталі ВМКЦ ДПСУ м. Одеси із дислокацією в м.Ізмаїл (на 60 госпітальних ліжок з м.д. н.п. Ізмаїл).

Звернення позивача до суду з даним позовом обумовлено тим, що за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у період з 01 листопада 2022 року по 01 лютого 2023 року йому не виплачувалась доплата у розмірі 100 000 (ста тисяч) гривень, встановлена постановою КМУ від 28.02.2022 р. № 168.

З наявних у матеріалах справи Розрахункових листів грошового забезпечення ОСОБА_1 (а.с. 50-51) судом встановлено:

у листопаді 2022 року позивачу нараховано та виплачено «Винагорода 30» та «Винагорода 70» за жовтень 2022 року у сумі 100000, 00 грн.;

у грудні 2022 року позивачу нараховано та виплачено «Винагорода 30» та «Винагорода 70» за 8 днів листопада 2022 року у 8000, 00 грн. та 18666,64 грн., а також «Винагорода 30» за 30 днів грудня 2022 року у сумі 29032, 30 грн.;

у січні 2023 року позивачу нараховано та виплачено «Винагорода 70» за 2 дні грудня 2022 року у сумі 4516, 12 грн.; за січень 2023 року виплата «Винагороди» не здійснювалась.

Таким чином, позивач вважає, що йому невиплачена грошова сума за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у період з листопада 2022 року по лютий 2023 року у загальному розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень, тому він просить суд стягнути з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України додаткову грошову винагороду у розмірі 300 000 ( триста тисяч) гривень 00 копійок на користь ОСОБА_1 за листопад, грудень 2022 року та січень 2023 року.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

За визначенням ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з положенням ч.4 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за N 745/32197 (далі - Порядок №260).

Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку №260, грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Пунктом 3 Порядку №260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні та № 69 Про загальну мобілізацію Кабінет Міністрів України прийнята постанова від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова №168 у реакції від 18.10.2022 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 Постанови №168 (у реакції від 18.10.2022 року) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Пунктом 2-1 Постанови №168 (у реакції від 18.10.2022 року) установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

З аналізу пункту 1 Постанови №168 вбачається встановлення двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100 000 гривень винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме:

пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини;

факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Згідно наявної у матеріалах справи Довідки військово-лікарської комісії від 08.12.2022 року, 08.12.2022 року проведено медичний огляд ВЛК при Одеському Військово-медичному клінічному центрі ДПС України (ВЧ 2524), травма, отримана ОСОБА_1 , визнана такою, що: ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби, про що складено Довідку постійно діючої гарнізонної військово-лікарської комісії (а.с. 25).

Отже, наявна перша умова (поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язано із захистом Батьківщини) для виплати позивачу додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень.

Щодо перебування позивача на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії, судом встановлено таке.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні:

03.11.2022 року у КНП «Апостолівська міська лікарня» м. Апостолове;

04.11.2022-24.11.2022 рр. у КНП «Криворозька міська лікарня №8» м. Кривий Ріг;

27.01.2023-03.02.2023 рр. у госпіталі ВМКЦ ДПСУ м. Одеси із дислокацією в м.Ізмаїл (на 60 госпітальних ліжок з м.д. н.п. Ізмаїл).

Згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого терапевтичного відділення Криворізької міської лікарні, ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 04.11.2022 року по 24.11.2022 року.

У листі від 13.06.2023 року за підписом начальника Одеського військово-медичного клінічного центру (клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) повідомляється, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 27.01.2023 по 03.02.2023 у госпіталі (на 60 госпітальних ліжок з м.д. н.п. Ізмаїл), що підтверджує Медична карта стаціонарного хворого №134 від 03.02.2023 року.

Таким чином, наявна друга умова (перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я) для виплати позивачу додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, у період з 03.11.2022 року по 24.11.2022 року, а також з 27.01.2023 року по 03.02.2023 року.

Отже, позивач має право на отримання збільшеної до 100 000 гривень винагороди протягом строку перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у період з 03.11.2022 року по 24.11.2022 року, а також з 27.01.2023 року по 03.02.2023 року.

Проте, з наявних у матеріалах справи Розрахункових листів грошового забезпечення ОСОБА_1 (а.с. 50-51) судом встановлено:

у грудні 2022 року позивачу нараховано та виплачено «Винагорода 30» та «Винагорода 70» за 8 днів листопада 2022 року у сумі 8000, 00 грн. та 18666,64 грн., а також «Винагорода 30» за 30 днів грудня 2022 року у сумі 29032, 30 грн.;

у січні 2023 року позивачу нараховано та виплачено «Винагорода 70» за 2 дні грудня 2022 року у сумі 4516, 12 грн.; за січень 2023 року виплата «Винагороди» не здійснювалась.

З урахуванням вищенаведеного, суд констатує, що позивачу виплачувалася не у повному обсязі додаткова винагорода, збільшена до 100 000 гривень, згідно з постановою КМУ №168, у період з 03.11.2022 року по 24.11.2022 року, а також з 27.01.2023 року по 03.02.2023 року, що є грубим порушенням його прав.

Проте, у матеріалах справи відсутні докази перебування позивача на стаціонарному лікуванні або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії у період з 25.11.2022 року по 26.01.2023 року.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди у відповідності до пункту першого постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 25.11.2022 року по 26.01.2023 року, як зазначено у позовних вимогах.

Між тим, враховуючи, що відповідачем - НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_6 ) не виплачено позивачу додаткову винагороду, збільшену до 100 000 гривень, у відповідності до пункту першого постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у період з 03.11.2022 року по 24.11.2022 року, а також з 27.01.2023 року по 03.02.2023 року, суд вважає необхідним визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_6 ) стосовно не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди у відповідності до пункту першого постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 03.11.2022 року по 24.11.2022 року, а також з 27.01.2023 року по 03.02.2023 року, та з метою повного захисту порушених прав позивача зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду у відповідності до пункту першого постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 03.11.2022 року по 24.11.2022 року, а також з 27.01.2023 року по 03.02.2023 року, з урахування раніше проведених виплат.

Стосовно вимоги про стягнення з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України додаткової грошової винагороди, суд зазначає про таке.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі Волохи проти України (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. …надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Таким чином, враховуючи, що нарахування та виплата суми додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, є компетенцією відповідача, саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу цю грошову допомогу з урахуванням висновків суду.

Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини.

Суд зазначає, що стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені. Тому в задоволенні вимоги позивача про стягнення слід відмовити.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, у відповідності до приписів ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат здійснюється на користь позивача у розмірі 1073, 60 грн., де 1073, 60 грн. - ставка судового збору сплачена позивачем за звернення до суду з позовною вимогою немайнового характеру. Враховуючи відмову задоволення позовних вимог про стягнення, судовий збір, сплачений за таку вимогу майнового характеру, розподілу не підлягає. Інші судові витрати не заявлені.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 122, 139, 165, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (73036, м. Херсон, вул. Перекопська, 175; ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_6 ) стосовно не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди у відповідності до пункту першого постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 03.11.2022 року по 24.11.2022 року, а також з 27.01.2023 року по 03.02.2023 року.

Зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду у відповідності до пункту першого постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 03.11.2022 року по 24.11.2022 року, а також з 27.01.2023 року по 03.02.2023 року, з урахування раніше проведених виплат.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (73036, м. Херсон, вул. Перекопська, 175; ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук