Справа № 420/7355/23
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/7355/23

Перша інстанція: суддя Завальнюк І.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

представника апелянта - Скалецької І.О.

представника позивача - адвоката Шугалевича І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, спрямовані на забезпечення доступу до професії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України щодо незабезпечення постійного та безперервного функціонування веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/ для здійснення перевірки дійсності документів моряків;

- зобов`язати Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України не чинити позивачу перешкоди у доступі до професії моряка шляхом забезпечення безперервного доступу до веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/ для здійснення перевірки дійсності документів моряків та не допускати обмежень у загальному доступі до вказаного веб-порталу моряків та судноплавних компаній;

- зобов`язати Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України забезпечити збереженість персональних даних та відомостей, що містяться в Державному реєстрі документів моряків;

- зобов`язати Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України направити на адресу Міжнародної морської організації (ІМО) повідомлення про те, що для перевірки дійсності документів моряків в електронному вигляді має бути використаний веб-портал https://vrf.marad.gov.ua/.

20.04.2023 позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом заборони Державній службі морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України обмежувати чи не надавати доступ до веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/ для здійснення перевірки дійсності документів ОСОБА_1 , забезпечити негайне здійснення перевірки дійсності документів ОСОБА_1 на веб-порталі https://vrf.marad.gov.ua/ в автоматичному режимі, шляхом формування запиту до електронного реєстру документів моряків, до набрання законної сили рішенням у даній справі.

В обґрунтування заяви позивач посилався на те, що в основу адміністративного позову покладено те, що в порушення Правил І/2, І/10 Манільських поправок до додатка до Міжнародної конвенції про підготовку та дипломування моряків а несення вахти (ПДНВ) 1978 року, розділу А-І/2 Манільских поправок до Кодексу з підготовки і дипломування моряків та несення вахти (Кодекс ПДНВ) в Україні за відсутності на це будь-яких підстав припинено функціонування розділу Державного реєстру документів моряків, призначеного для перевірки дійсності морських документів в електронному вигляді. В порушення розділу А-І/2 Манільских поправок до Кодексу з підготовки і дипломування моряків та несення вахти (Кодекс ПДНВ) замість функціонуючого Державного реєстру документів моряків Адміністрація судноплавства свідомо обмежила доступ до Державного реєстру документів моряків з боку моряків та їх роботодавців для перевірки їх дійсності, створивши замість цього систему перевірки дійсності документів моряків не програмними засобами відповідного реєстру, а шляхом направлення запиту на електронну пошту Адміністрації судноплавства. В порушення вимог ст.ст. 2, 3, 14, 24, 34, 36 - 38 Закону України "Про публічні електронні реєстри", п.п. 134 - 136, 138, 140, 142, 144, 149, 150 Положення про звання осіб командного складу морських суден та порядок їх присвоєння, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 1499 від 30.12.2022, Адміністрація судноплавства як адміністратор Державного реєстру документів моряків, не забезпечила цілодобову та безперервну роботу веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/ для здійснення перевірки дійсності документів моряків, не повідомила про причини припинення роботи даної системи, чим обмежила всіх українських моряків, в тому числі позивача, у доступі до своєї професії. В порушення вимог ст. 27 Закону України "Про публічні електронні реєстри" за відсутності відповідного закону, який передбачав би перетворення, модифікацію чи припинення роботи Державного реєстру документів моряків - реєстру, створеного на підставі актів, що мають силу Закону України - положень Конвенції ПДНВ та Кодексу ПДНВ, Адміністрація судноплавства як адміністратор вказаного реєстру безпідставно припинила його роботу та доступ до нього моряків та їх роботодавців із метою перевірки дійсності документів моряків.

В свою чергу, на думку позивача, викладене призвело до порушення таких прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду:

1) права на доступ до праці моряка, яке гарантоване ст. 43 Конституції України, оскільки без можливості перевірки дійсності (верифікації) документів моряків позивач не має можливості працевлаштуватись на будь-яке судно;

2) права, як право володільця, на доступ до інформації про себе, яка міститься в публічному електронному реєстрі, гарантоване ст.ст. 3, 24 Закону України "Про публічні електронні реєстри";

3) права користувача публічного електронного реєстру на доступ до Державного реєстру документів моряків, яке гарантоване ст.ст. 3, 34, 38 Закону України "Про публічні електронні реєстри";

4) права правоволодільця знати про місцезнаходження своїх персональних даних, спосіб їх використання, мати доступ до них згідно зі ст.ст. 8, 13, 24 Закону України "Про захист персональних даних";

5) права на вільну перевірку відомостей про дійсні видані документи моряка, що передбачено п.п. 138, 140, 142, 149 Положення № 1499.

Позивач також посилався і на те, що із невідомих та невстановлених причин, функціонування даного веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/ у складі Державного реєстру документів моряків припинено, підстави та причини його нефункціонування чи будь-які перебої в його роботі в офіційному порядку не повідомлялись. Як публічний електронний реєстр він зобов`язаний функціонувати безперервно і організацію такого безперервного функціонування повинен забезпечити його адміністратор - Адміністрація судноплавства.

Через неможливість здійснення перевірки (верифікації) його морських документів за допомогою веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/, як єдиного законного способу перевірки таких документів для роботодавців - судноплавних компаній, позивач не має можливості працевлаштування як моряк, оскільки судновласники не приймають на роботу моряків із кваліфікаційними документами, дійсність яких перевірити неможливо.

При цьому, на веб-порталі Адміністрації судноплавства https://marad.gov.ua/ua/vrf з`явилась інформація наступного змісту: "До впровадження інформаційно-комунікаційної системи у сфері підготовки та дипломування членів екіпажів суден здійснити перевірку документів на відповідність можливо направивши відповідні документи на електронну пошту ".

Також, на офіційному веб-порталі Міжнародної морської організації (ІМО) https://wwwapps.imo.org/CertificateVerification/countryRequest.asp при обранні поля "Ukraine" здійснюється перехід на електронну адресу Адміністрації судноплавства із вищезазначеним оголошенням https://marad.gov.ua/ua/vrf .

Зміст розміщеного повідомлення Адміністрацією судноплавства про пропонування перевіряти дійсність документів моряків шляхом направлення електронного листа на електронну пошту лише свідчить про те, що припинення роботи веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/ здійснено свідомо та цілеспрямовано. Підтвердження дійсності документів моряків за допомогою такого листування знаходиться поза межами правового регулювання та створює значні корупційні ризики.

Наведене, на думку позивача, може свідчити, що існує загроза втрати дуже важливого для держави Державного реєстру документів моряків до моменту вирішення даного спору по суті.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2023 задоволена заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Заборонено Державній службі морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України обмежувати чи не надавати доступ до веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/ для здійснення перевірки дійсності документів ОСОБА_1 , забезпечити негайне здійснення перевірки дійсності документів ОСОБА_1 на веб-порталі https://vrf.marad.gov.ua/ в автоматичному режимі, шляхом формування запиту до електронного реєстру документів моряків, до набрання законної сили рішенням у даній справі.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2023 та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції правовим позиціям Верховного Суду.

Так, апелянт вважає, що заходи забезпечення позову були застосовані за відсутності підстав для їх застосування, перелік яких визначений статтею 150 КАС України.

Апелянт вважає помилковим посилання як позивача, так і суду першої інстанції, як на підставу застосування заходів забезпечення позову, на відсутність можливості здійснити перевірку (верифікацію) морських документів позивача, що на думку апелянта, не є обґрунтованим припущенням того, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити забезпечення ефективного захисту, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Апелянт вказує, що заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову не містить належного та достатнього обґрунтування того яким саме чином створюється така очевидна небезпека істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду та неможливість ефективного захисту (поновлення) порушених чи оспорюваних прав чи інтересів позивача. За вказаних підстав апелянт вважає, що в цій справі заходи забезпечення позову вжито за відсутності підстав встановлених пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України.

Апелянт вважає, що права позивача, захистом якого останній звернувся до суду, не порушені.

Зазначає апелянт і про відсутність підстав для забезпечення позову встановлених пунктом 2 частини другої статті 150 КАС України оскільки відсутній факт очевидності протиправності дій, бездіяльності чи рішень суб`єкта владних повноважень

Звертає апелянт увагу і на те, що забезпечення судом першої інстанції позову в такий спосіб, який наведено в оскаржуваній ухвали, свідчить про те, що суд вийшов за межі інституту забезпечення позову; такий спосіб не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову, оскільки свідчить про те, що судом фактично ухвалено рішення без розгляду справи по суті, що є неприпустимим, та у зв`язку з цим, не відповідає принципам розумності, адекватності, співмірності із позовними вимогами та суперечить завданням адміністративного судочинства.

На думку апелянта, застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову, були застосовані фактично за відсутності спору між учасниками відповідних правовідносин.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Апеляційний суд встановив, що предметом спору в цій справі є дії Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України щодо незабезпечення постійного та безперервного функціонування веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/ для здійснення перевірки дійсності документів моряків.

У якості способу захисту порушених прав позивач просить суд:

- зобов`язати Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України не чинити позивачу перешкоди у доступі до професії моряка шляхом забезпечення безперервного доступу до веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/ для здійснення перевірки дійсності документів моряків та не допускати обмежень у загальному доступі до вказаного веб-порталу моряків та судноплавних компаній;

- зобов`язати Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України забезпечити збереженість персональних даних та відомостей, що містяться в Державному реєстрі документів моряків;

- зобов`язати Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України направити на адресу Міжнародної морської організації (ІМО) повідомлення про те, що для перевірки дійсності документів моряків в електронному вигляді має бути використаний веб-портал https://vrf.marad.gov.ua/.

При цьому позивач посилався на те, що із невідомих та невстановлених причин, функціонування даного веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/ у складі Державного реєстру документів моряків, припинено, підстави та причини його не функціонування чи будь-які перебої в його роботі, в офіційному порядку не повідомлялись. Втім, як публічний електронний реєстр він зобов`язаний функціонувати безперервно і організацію такого безперервного функціонування повинен забезпечити його адміністратор - Адміністрація судноплавства.

Також позивач вказував на те, що через неможливість здійснення перевірки (верифікації) його морських документів за допомогою веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/, як єдиного законного способу перевірки таких документів для роботодавців - судноплавних компаній, позивач позбавлений можливості працевлаштування як моряк, оскільки судновласники не приймають на роботу моряків із кваліфікаційними документами, дійсність яких перевірити неможливо.

При цьому, на веб-порталі Адміністрації судноплавства https://marad.gov.ua/ua/vrf наявна інформація наступного змісту: - "До впровадження інформаційно-комунікаційної системи у сфері підготовки та дипломування членів екіпажів суден здійснити перевірку документів на відповідність можливо направивши відповідні документи на електронну пошту ".

Також, на офіційному веб-порталі Міжнародної морської організації (ІМО) https://wwwapps.imo.org/CertificateVerification/countryRequest.asp при обранні поля "Ukraine" здійснюється перехід на електронну адресу Адміністрації судноплавства із вищезазначеним оголошенням https://marad.gov.ua/ua/vrf.

Задовольняючи заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. При цьому, суд першої інстанції погодився з обґрунтуванням вимог заяви про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки існує очевидна та реальна небезпека заподіяння шкоди правам та охоронюваним законом інтересам позивача до ухвалення рішення по суті заявлених позовних вимог, адже реалізація оскаржуваних в цій справі дій відповідача (незабезпечення постійного та безперервного функціонування веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/ для здійснення перевірки дійсності документів моряків) унеможливить в подальшому ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача за захистом яких він звернувся до суду.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 19 Основного Закону України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статей 21 та 22 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїх правах, які закріплені цією Конституцією та не є вичерпними, які є непорушними та гарантуються державою.

Одним з таких конституційних прав, є право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч. 1 ст. 43 Конституції України).

При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (ч. 2 ст. 43 Конституції України).

Також права і свободи людини і громадянина захищаються судом, та кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України).

Відповідно до ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.

Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною 2 ст. 151 КАС України встановлено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги та погоджується із застосованим судом першої інстанції заходом забезпечення позову з огляду на таке.

Відповідно до змісту позовних вимог, то вони є такими, що заявлені до суб`єкта владних повноважень, який є адміністратором Державного реєстру документів моряків, та який на думку позивача вчиняє протиправні дії внаслідок чого відсутній публічний та відкритий доступ до вказаного реєстру, що має наслідком неможливість працевлаштування позивача, тобто відбувається порушення його права на працю, яке гарантоване ст. 43 Конституції України, оскільки відсутня можливість здійснення перевірки (верифікації) морських документів позивача за допомогою веб-порталу https://vrf.marad.gov.ua/, як єдиного законного способу перевірки таких документів для роботодавців - судноплавних компаній, які не приймають на роботу моряків із кваліфікаційними документами, дійсність яких перевірити неможливо.

Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, а тому у разі наявності хоча б однієї з обставин, з урахуванням того чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти, процесуальним законом суду надана можливість вживати заходів забезпечення позову.

Серед доводів апеляційної скарги відсутнє посилання на те, що вжитий в цій справі захід забезпечення позову може завдати апелянту шкоди більшої, ніж шкода завдання якої позивачу можливо запобігти.

За вказаних обставин, враховуючи приписи ст. ст. 6, 8, 19, 21, 22, 43, 55 Конституції України, апеляційний суд вважає безпідставним посилання апелянта на те, що заходи забезпечення позову в цій справі були застосовані за відсутності підстав для їх застосування.

Відхиляючи посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не встановив та не врахував відсутності порушених прав за захистом яких позивач звернувся до суду, на те, що суд першої інстанції постановив ухвалу за відсутності будь - яких дій апелянта спрямованих на обмеження прав позивача та за відсутності фактично спору між сторонами, апеляційний суд зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

При цьому під час вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову не надається правова оцінка оскаржуваним діям/бездіяльності Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація Судноплавства), натомість, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідний процесуальний документ лише тимчасово зупиняє настання негативних наслідків для заявника до перевірки правомірності дій відповідача, до набрання законної сили судовим рішенням у справі.

Відхиляє апеляційний суд і посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягає у викладенні в мотивувальній частині ухвали позиції позивача.

При цьому апеляційний суд зазначає, що оскаржувана в цій справі ухвала, відповідає вимогам ст. 248 КАС України, зокрема в частині викладення в описовій частині ухвали суті клопотання та найменування особи, яка його подала, оскільки за структурою оскаржуваної ухвала, позиція позивача викладена саме в описовій частині.

За вказаних обставин апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову, та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 21, 22, 43, 55 Конституції України, ст. ст. 2-12, 150, 151, 242, 294, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) - залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2023 року у справі №420/7355/23 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 21.06.2023

Суддя-доповідач С.Д. Домусчі
Судді Г.В. Семенюк О.І. Шляхтицький