Справа № 932/3058/23
Суддя: Овчиннікова О. С.
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 932/3058/23
Провадження № 2-а/932/108/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі Фетіскіній К.Р.,

за участю представника позивача адвоката Якименка С.Г.,

представника відповідача Лавренкова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом громадянина Азербайджану ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про оскарження рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 28.02.2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Якименко С.Г. звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому зазначив, що 28.02.2023 року начальником Криворізького відділу ГУ ДМС було винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 , згідно якого позивач зобов`язаний повернутися до країни походження та зобов`язаний покинути територію України в термін до 28.03.2023 року. Позивач вважає дане рішення протиправним з огляду на те, що він проживає на території України , одружений, має трьох неповнолітніх дітей, має право на отримання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції, оскільки його молодша донька народилася в Україні та є громадянкою України. При ознайомленні з оскаржуваним рішенням про примусове повернення від 28.02.2023 року не був присутній перекладач, зміст рішення він не зрозумів. Виконання оскаржуваного рішення порушить його права та законні інтереси як батька на участь у вихованні дітей, наявне порушення ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Тому просив оскаржуване рішення скасувати.

Відповідач направив письмовий відзив, в якому проти задоволення позову заперечував, зазначив, що позивач громадянин Азербайджану здійснив в`їзд на територію України 02.10.2022 року через пункт пропуску «Старокозаче» за паспортним документом іноземця серії НОМЕР_1 , після чого за межі території України не виїжджав, що підтверджується інформацією з системи «АРКАН». В`їзд та подальше перебування здійснювалися позивачем без оформлення візи на підставі, передбаченій частиною 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 19.10.2022 року позивач звернувся до ДМС в м.Кривому Розі з питання оформлення посвідки на тимчасове проживання. Рішенням від 28.10.2022 року йому було відмовлено на підставі п.п. 9 п. 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання тощо посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року № 322. В подальшому позивач з питань обміну посвідки на тимчасове проживання не звертався. З заявою про продовження строку перебування на території України ОСОБА_1 не звертався. Із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту позивач також не звертався. Після закінчення дозволеного законодавством України та міжнародним договором строку тимчасового перебування на території України без оформлення візи, громадянин Азербайджану ОСОБА_1 ухилився від виїзду з України, чим порушив правила перебування іноземців та осіб без громадянства та перейшов на нелегальне положення в Україні. Враховуючи викладене, ДМС було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 28.02.2023 року, яким позивача зобов`язано покинути територію України до 28.03.2023 року. Заборона щодо подальшого в`їзду не застосовувалася. Один з примірників рішення видано позивачу. Доказів щодо проживання протягом тривалого часу в м. Кривому Розі матеріали справи не містять, у видачі посвідки на тимчасове проживання 28.10.2022 року відмовлено, в тому числі, з огляду на те, що позивач тривалий час мешкав в м. Чернігові. Даних про перетин кордону на в`їзд або виїзд протягом останніх п`яти років, окрім в`їзду в Україну 02.10.2022 року, система «АРКАН» не містить. Тому вважає оскаржуване рішення від 28.02.2023 року законним та обґрунтованим, в задоволенні позову просить відмовити.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, на їхньому задоволенні наполягали. Представник позивача зазначив, що позивач рішення про відмову у видачі посвідки на тимчасове проживання від 28.10.2022 року не отримував, про його існування не знав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підстави відмови в задоволенні позову, зазначені у письмовому відзиві, підтримав.

Суд, вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, виходячи з такого:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Азербайджану, здійснив в`їзд на територію України 02.10.2022 року через пункт пропуску «Старокозаче» за паспортним документом іноземця серії НОМЕР_1 , після чого за межі території України не виїжджав, що підтверджується інформацією з системи «АРКАН». Даних про перетин кордону на виїзд чи в`їзд впродовж останніх 5 років, окрім в`їзду 02.10.2022 року система «АРКАН» не містить, позивачем інших доказів не надано. Тобто доказів проживання позивача на території України до 02.10.2022 року матеріали справи не містять.

В`їзд та подальше перебування здійснювалися позивачем без оформлення візи на підставі, передбаченій частиною 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

19.10.2022 року позивач звернувся до ДМС в м. Кривому Розі з питання оформлення посвідки на тимчасове проживання. Рішенням від 28.10.2022 року йому було відмовлено на підставі п.п.9 п.61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання тощо посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року № 322.

Згідно із підпунктом 9 пункту 61 Порядку оформлення, територіальний орган/ територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів.

За порушення правил перебування на території України відносно позивача співробітниками Криворізького відділу у місті Кривому Розі ГУДМС у Дніпропетровській області було винесено рішення від 28.02.2023 року, яким позивача вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни, зобов`язати покинути територію України до 28.02.2023 року.

Відповідно до рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця чи особи без громадянства від 28.02.2023 року, громадянин Азербайджану ОСОБА_1 зобов`язується не пізніше 28.03.2023 року залишити територію України, а також ознайомлений з вимогами статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк, про що свідчить його підпис у рішенні ДМС. До того ж, в рішенні зазначено адресу проживання позивача: АДРЕСА_1 .

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи адміністративний позов, суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 19Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, продовження строку їх перебування на території України регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI.

Вказаним законом передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Положеннями частини 1 статті 9 вищезазначеного Закону, встановлено що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Так, відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого КМУ від 15 лютого 2012 р. № 150 (далі по тексту Порядок), а саме підпунктом 2 пункту 2 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений у статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання (частина 3 статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до пункту 18 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Пунктом 5 частини 1 статті 5-1 Закону України ««Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить в усіх інших випадках, визначених статтею 4 цього Закону, - один рік.

Строк дії посвідки на тимчасове проживання може бути продовжено необмежену кількість разів, за наявності підстав, передбачених законом (частина 3 статті 5-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Суд бере до уваги, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Азербайджану, де документувався паспортом громадянина Азербайджану, здійснив в`їзд в Україну 02.10.2022 року та з того часу з України не виїжджав, рішенням від 28.10.2022 року ДМС відмовлено у видачі посвідки, в подальшому з заявою до відповідача про отримання посвідки на тимчасове проживання не звертався. До того ж, не отримавши в жовтні 2022 року ані відповідь на звернення, ані посвідки на тимчасове проживання, до 28 лютого 2023 року не цікавився , яким чином розглянуто його звернення до ДМС.

Тим самим, позивач порушив вимоги статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», перейшовши таким чином на нелегальне становище. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач ОСОБА_1 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області також не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не отримував.

Положеннями пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», закріплено, що нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини 5 статті 26 вищезазначеного Закону, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі по тексту Інструкція), терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Відповідно до абзацу першого частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 з 31.12.2022 року без поважних причин проживає в Україні без документів, що надають право на проживання в Україні, ухиляється від виїзду за межі України, тому суд вважає, що рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження або третьої країни є законним та обґрунтованим.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Заперечуючи проти адміністративного позову та наполягаючи на правомірності свого рішення, представник відповідача посилався на те, що позивач до теперішнього часу без поважних причин проживає в Україні з 31.12.2022 року без реєстрації.

Приймаючи рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни іноземця чи особи без громадянства, відповідач виходив з того, що останній проживав на території України без документів на право проживання на території України після закінчення відповідного терміну перебування та своєчасно не звернувся за продовженням строку перебування в Україні з 31.12.2022 року по теперішній час.

Разом з тим, що стосується посилань позивача на те, що під час прийняття оскаржуваного рішення міграційною службою не враховано обставини щодо його перебування у зареєстрованому шлюбі та наявності дітей, то суд вважає такі посилання необґрунтованими, оскільки в даному випадку наявність родини не звільняє останнього від обов`язку дотримання міграційного законодавства України та не свідчить про наявність порушень міграційної служби при прийнятті оскаржуваного рішення.

Крім того, оцінюючи доводи позивача щодо неврахування ГУ ДМС при прийнятті рішення про примусове видворення обставин його сімейного життя та права на повагу до свого приватного і сімейного життя, суд бере до уваги усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, в тому числі таких, які б (виключення) були пов`язані з сімейним станом та наявністю дітей, а тому наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Вказані висновки викладені, зокрема у постановах Верховного Суду від 18.03.2021р. у справі за №522/14416/18, від 13.10.2021р. у справі за №263/14519/20 (провадження №К/9901/8055/21).

Крім того, позивач не вживав заходів до отримання статуту біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Слід відзначити, що відповідач не вчиняв жодних протиправних дій, оспорюване рішення стосується виключно прав та обов`язків позивача, який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

За таких обставин суд вважає, що відповідач, приймаючи рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни іноземця чи особи без громадянства, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами та Конституцією України.

Враховуючи наведене, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись статтями 13, 14, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про оскарження рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 28.02.2023 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Овчиннікова