Справа № 300/4713/22
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" червня 2023 р. справа № 300/4713/22
Івано-Франківський окружний адміністративний суд, у складі судді Микитюка Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) через систему "Електронний суд", 18.11.2022 звернувся до суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (далі також відповідач, СП ВОС ПР) про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій.
Зазначений позов зареєстрований відділом документального забезпечення-канцелярії Івано-Франківського окружного адміністративного суду 21.11.2022.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.11.2022 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви (т.1, а.с.11-13).
14.12.2022 позивачем зазначений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недолік усунутий, відтак ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.12.2022 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (т.1, а.с.107-108).
Ухвалою суду від 10.01.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали суду для усунення вказаних недоліків, а саме: зазначити поважні підстави для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та роз`яснити, що в разі не усунення недоліків у вище зазначений строк позовна заява буде залишена без розгляду (т.1, а.с. 129-131).
24.01.2023 Івано-Франківським окружним адміністративним судом винесено ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій - залишено без розгляду (т.1, а.с.180-186).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.01.2023 у справі №300/4713/22 - скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.1, а.с.225-232).
30.03.2023 адміністративну справу передано на розгляд судді.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 продовжено розгляд справи № 300/4713/22 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій (т.1, а.с.245-246).
Через систему "Електронний суд", 07.06.2023 від позивача надійшла заява про зміну найменування відповідача.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.06.2023 прийняти заяву про зміну найменування відповідача. Допущено процесуальне правонаступництво, а саме замінено відповідача Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону її правонаступником Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону (т.2, а.с.10-11).
Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги, відзив на позов, заперечення та відповідь на відзив, судом встановлено такі обставини.
30.06.2016 Міністром оборони України з ОСОБА_1 укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років та Міністром оборони України відряджено позивача до Генеральної прокуратури України для призначення на відповідні військові посади, передбачені Указом Президента України від 22.09.2014 №737/2014 "Про Перелік посад військових прокурорів і слідчих військових прокуратур та граничних військових звань за цими посадами".
З 04.07.2016 по 09.11.2018 ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій прокуратурі Південного регіону України на посаді начальника відділу представництва інтересів громадянина або держави, протидії корупції у військовій сфері, з 10.11.2018 по 13.06.2019 на посаді начальника відділу представництва інтересів держави, протидії корупції у військовій сфері та в оборонно-промисловому комплексі, а з 14.06.2019 по 15.01.2020 на посаді начальника слідчого відділу управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності військової прокуратури Південного регіону. Згідно з наказом Генерального прокурора від 14.01.2020 №3ш, у структурі та штатному розписі військової прокуратури Південного регіону України ліквідовано слідчий відділ, у зв язку з цим позивача звільнено з посади начальника слідчого відділу та зараховано в розпорядження військового прокурора Південного регіону України.
24.03.2020 ОСОБА_2 призначено на посаду начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Південного регіону України.
У відповідності до пункту 23 параграфу 2 наказу Міністра оборони України №449 від 10.09.2020 наказом виконувача обов`язків військового прокурора Південного регіону України №883 від 10.09.2020 позивача звільнено з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Південного регіону України, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України.
ОСОБА_1 звернувся з рапортами до відповідача з проханням надати частину щорічної відпустки за період з 11.09.2020 по 10.09.2021, виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за період з 11.09.2020 по 10.09.2021, а також звільнити з посади прокурора 28.04.2022.
Наказом керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону №106к від 12.04.2022 звільнено з 28.04.2022 ОСОБА_1 з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Південного регіону України та з органів прокуратури у зв`язку із поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру") (т.1, а.с.99).
На звернення позивача щодо виплати середнього заробітку за час затримки з 28.04.2022 по 22.08.2022 Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону листом від 23.09.2022 №21-2991Вих-22 повідомлено, що при звільненні, з ним 15.04.2022, тобто заздалегідь проведено розрахунок та виплату заробітної плати, у тому числі: відпускних, компенсації за 47 календарних днів невикористаних відпусток та грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, безпосередньо на дату звільнення позивача 28.04.2022. 28.07.2022, за рішення суду позивачу проведено виплату компенсації за вимушений прогул, яку здійснено у порядку безспірного стягнення коштів з рахунків Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь позивача ДКСУ в Одеській області.
18.08.2022 на звернення позивача був наданий розрахунок для проведення перерахунку за період відпустки та грошової компенсації за невикористані відпустки та протягом наступного робочого дня відповідні платіжні документи направлено до органів ДКСУ. Наданий розрахунок враховує попереднє безспірне списання визначених судом сум.
Так як при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпустки та компенсації за невикористані відпустки включається виплата за вимушений прогул, позивачу здійснений перерахунок відпускних та грошової компенсації за невикористані відпустки за мінусом раніше виплачених сум. Це стало можливим лиш після безспірного списання та звернення позивача.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, матеріальної допомоги на оздоровлення, виплати компенсації за невикористані відпустки за період з 11.09.2020 по 28.04.2022, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (липень серпень 2022), звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів у тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2019 систему прокуратури України становили зокрема військові прокуратури. До військових прокуратур належали Головна військова прокуратура (на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України), військові прокуратури регіонів (на правах регіональних), військові прокуратури гарнізонів та інші військові прокуратури (на правах місцевих), перелік яких визначається в Додатку до цього Закону.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2019, військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керувались Законом України «Про прокуратуру» і проходили військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України. Тобто, останні мали статус військовослужбовців.
Відповідно до ст. 83 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 01.01.2019, на військовослужбовців військової прокуратури поширювались усі передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.
На виконання законодавчих змін до системи побудови органів прокуратури України, що виявились в прийнятті 19.09.2019 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (змін до зокрема Закону України «Про прокуратуру»), в органах прокуратури України визначено ліквідувати ланку органів військової прокуратури, в зв`язку з чим розпочався процес звільнення військовослужбовців військової прокуратури як з військової служби так і з прокурорсько-слідчих посад.
Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст. ст. 1, 1-2, 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Статтями 21, 43 Конституції України передбачено, що кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу і право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.
На підставі п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям - жінкам, які мають дітей.
Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.
Аналогічні норми містяться й у пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018.
Таким чином, аналіз викладених правових норм свідчить, що звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини, установи має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням та має право на отримання грошової компенсації за всі дні невикористаних відпусток.
Загальна тривалість щорічних відпусток військовослужбовців визначена ст. 10- 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, зокрема, тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Поряд з цим, ст. 82 Закону України «Про прокуратуру» унормовано, що прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Суд зазначає, що за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними.
Спеціальним законодавством врегульовано основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей: правове становище осіб, які проходять військову службу, в тому числі звільнення з військової служби, а також порядок та умови оплати праці (Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153/2008 від 10.12.2008 тощо), однак ними не врегульовано порядку обчислення грошової компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні військовослужбовця.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №8-рп/2002 від 07.02.2002 року (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
У постанові від 06.06.2018 року по справі №803/1105/16 Верховним Судом наголошено на правомірності і посилання судів інших інстанцій в аналогічних, правовідносинах на норми трудового законодавства, вказавши, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано процедуру обчислення розміру грошової компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні військовослужбовця, до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства.
Статтею 82 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора. Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
У той же час, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).
3 урахуванням цих норм, за загальним правилом у випадках збереження середньої заробітної плати, відповідно до п. 2 розділу П Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат (тобто з фактично проведених виплат, а не тих які на думку позивача мали б бути здійснені) за останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Обчислення ж середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки (п. 2 розділу II Порядку).
При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (п. 3 розділу III Порядку).
Згідно п. 4 розділу III Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (зокрема, за час вимушеного прогулу) не враховуються.
Так, на підставі наказу керівника СП ВОС ПР від 12.04.2022 № 105к позивачу надана частина щорічної основної відпустки тривалістю 16 календарних днів з 12.04.2022 по 27.04.2022 включно з виплатою грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Як зазначалося судом вище, наказом керівника СП ВОС ПР від 12.04.2022 № 106к позивач звільнений з посади з 28.04.2022. При цьому на день звільнення позивачем не використані 47 днів щорічної основної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки (30 днів основної відпустки за період з 11.09.2020 по 10.09.2021, 2 дні основної відпустки за період з 11.09.2021 по 28.04.2022, визначені пропорційно відпрацьованому часу у рік звільнення та за виключенням 16 днів використаної частини відпустки, 15 днів додаткової оплачуваної відпустки за період з 15.07.2021 по 14.07.2022).
3 урахуванням викладеного, з метою проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні СП ВОС ПР відповідно до наведених вимог законодавства обчислена його середня заробітна плата для оплати часу відпусток, матеріальної допомоги на оздоровлення, виплати компенсації за невикористані відпустки, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи (відповідно й за останні два місяці роботи), що передують місяцю, в якому з позивачем проведено розрахунок при звільненні (квітень 2022 року) - виплаченої позивачу заробітної плати за березень 2022 року в сумі 533,33 гривні.
При цьому при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпустки та компенсації за невикористані відпустки до фактичного заробітку позивача виплата за час вимушеного прогулу не включалася, оскільки ця виплата на час звільнення позивача у квітні 2022 року фактично проведена не була (за відсутності в цьому вини відповідача).
Таким чином, СП ВОС ПР середня заробітна плата для оплати йому часу відпусток, матеріальної допомоги на оздоровлення, виплати компенсації за невикористані відпустки обчислена у відповідності до законодавства, а позовна вимога в цій частині, є такою, що не підлягає до задоволення.
Щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності та зобов`язання CП ВОС ПР нарахувати та виплатити відповідно до положень ст. 117 К3пП Украйни, постанови Кабінету Міністр України від 08.02.1995 № 100 середній заробіток за весь час затримання починаючи з 28.04.2022 по 22.08.2022, а саме за затримку виплати компенсації за невикористані щорічні (додаткові) відпустки (63 дні), суд зазначає таке.
Згідно ст. 116 К3пП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільнень роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
При цьому відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 К3пП України настає у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Як зазначалося вище, СП ВОС ПР 15.04.2022 з позивачем проведений повний розрахунок при звільненні та йому виплачені всі належні на той час суми, зокрема, виплачена компенсація за невикористані 47 днів щорічної основної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки, а не 63 дні як помилково вважає позивач, оскільки різниця 16 днів, це дні використаної ним відпустки, розрахованої з урахуванням вищенаведених вимог Порядку виходячи з наявних на той час виплат.
При цьому суд звертає увагу на те, що після виплати цих сум позивач незгоду щодо і розміру шляхом письмового звернення до відповідача або безпосередньо до суду не висловлював.
Однак, у відповідності до п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Окрім того суд зазначає, що Верховний Суд викладав висновок щодо підстав для стягнення з роботодавця середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України у випадку, якщо безпосередньо після звільнення між працівником і роботодавцем не виникло спору щодо належних звільненому працівникові сум.
Так, Верховний Суд звернув увагу на те, що підставою для виплати передбаченого ст. 117 КЗпП України відшкодування відповідно до ч. 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені: відсутність спору щодо їх розміру: невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Підставою для виплати передбаченого ст. 117 КЗпП України відшкодування відповідно до ч. 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.
Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.
Водночас, як свідчать матеріали справи, позивач звільнений у квітні 2022 року і безпосередньо після звільнення здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.
Лише у листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності CП BOC ПP щодо обчислення середньої заробітної плати для оплати матеріальної допомоги на оздоровлення, виплати компенсації за невикористані відпустки та стягнення середнього заробітку за увесь час затримки зазначених виплат.
Отже, у даній справі спір про належні позивачеві суми при звільненні виник через більш ніж півроку після його звільнення, через що підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду вія 04.12.2019 у справі № 825/742/16 та від 28.11.2022 у справі № 380/693/20.
Таким чином, позовна вимога у цій частині є такою, що не підлягає до задоволення.
Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання СП ВОС ПР здійснити грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення ОСОБА_1 у квітні 2022 року та у серпні 2022 року відповідно до положень п. 168.5. Податкового кодексу України, п.п. 3, 4, 5 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, суд зазначає таке.
Згідно п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового i начальницького складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця.
У той же час відповідно до п. 232 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби поновлення його на попередній або рівнозначній посаді здійснюється наказом посадової особи, яка має право звільнення цієї категорії військовослужбовців з військової служби, їй рівнозначної або вищої. Наказ видається на підставі копії рішення суду, матеріалів службового розслідування та копії наказу, виданого відповідним командиром (начальником), про притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, винних у незаконному звільненні військовослужбовця.
Таким чином, позовна вимога у цій частині є такою, що не підлягає до задоволення.
Що стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до положень статті 117 КЗпПУ, постанови КМУ від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" середній заробіток за весь час затримки, починаючи з 28.04.2022 і по день фактичного розрахунку, а саме затримки з виплати грошових коштів в якості грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення позивача, а також виплати компенсації за невикористані щорічні (додаткові) відпустки (95 днів); різниці між отриманою матеріальною допомогою на оздоровлення та належною матеріальною допомогою на оздоровлення, які повинні бути обчислені із розрахунку середньої заробітної плати виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (липень серпень 2022 року), то суд зазначає, що вона є похідною з викладених позовних вимог, які зазначені вище, та у задоволенні яких відмовлено, як наслідок зазначена вимога, є такою, що не підлягає до задоволення.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
За такого правового врегулювання та обставин справи, суд вважає, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та неупереджено.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищенаведене, суд робить висновок про не обґрунтованість адміністративного позову в цілому, а позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення.
Зважаючи на висновок суду про необґрунтованість адміністративного позову в силу вимог статті 139 КАС України не підлягають стягненню із відповідача суб`єкта владних повноважень судового збору.
Учасниками справи не подано до суду будь-яких доказів про понесені ними інші судові витрати при розгляду даної справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу таких витрат.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Микитюк Р.В.