Справа № 160/8294/23
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2023 року Справа № 160/8294/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_2 з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти рішення про видачу ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є громадянкою Грузії.
За поясненнями позивача, остання звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в України.
Позивач зазначає, що підставою для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію відповідач зазначив, що ОСОБА_2 при поданні заяви на отримання дозволу на імміграцію зазначила свідомо неправдиві відомості чи підроблені документи.
Позивач вважає, що вказане рішення прийняте з порушенням законодавства України, тому є всі підстави для визнання його протиправним та скасування, оскільки позивачем при подачі заяви на отримання дозволу на імміграцію не було подано жодної недостовірної інформації та документів.
При цьому, позивач звертає увагу, що відповідачем у своєму рішенні не вказано, які неправдиві відомості були зазначені чи які підроблені документи було надано при звернені, що на думку позивача, свідчить про формальну підставу для відмови і формальний розгляд заяви.
Позивач впевнена, що для відмови в наданні дозволу на імміграцію, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», обов`язковою умовою є виявлення факту надання свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів.
Тобто, в даному випадку повинна бути доведена вина особи щодо свідомого подання неправдивих відомостей, підроблених документів.
Оскільки позивачем при подачі заяви на дозвіл на імміграцію не надано жодних неправдивих відомостей, тому у відповідача не було підстав для відмови в наданні такого дозволу.
Ухвалою суду від 08.05.2023 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та доказів на його обґрунтування.
Заперечуючи проти позову відповідач надав свій відзив на позов, який долучено до матеріалів справи.
Відповідач в обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідно до інформації, яка міститься в матеріалах справи №1440 23.12.2022 року - громадянка Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Відповідач вказує, що у вищевказаної заяві міститься інформація про повідомлення позивачу, що у разі зазначення в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, їй буде відмовлено у наданні дозволу на імміграцію.
Як пояснює відповідач, що Головним управління ДМС у Дніпропетровській області 06.02.2023 року було направлено запит до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо надання інформації, відповідно до якої може бути прийнято рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
14.03.2023 року на адресу Головного управління ДМС у Дніпропетровській області надійшла відповідь від Управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 13.03.2023 року №4/2-438, в якій, зокрема повідомлено, що згідно існуючих в Національній поліції баз даних, управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області в межах своїх повноважень, визначених статтею 26 Закону України «Про Національну поліцію» не володіє інформацією, в той же час було встановлено, що ОСОБА_2 за зазначеною адресою не мешкає у зв`язку з чим, вищевикладені результати перевірки свідчать про надання громадянкою Республіки Грузія ОСОБА_2 неправдивих відомостей при зверненні за наданням дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».
Відповідач зазначає, що 15.03.2023 року, уповноваженим працівником територіального підрозділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області, складено висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі листа Управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 13.03.2023 року №4/2-438, яким повідомлено, що згідно з існуючих в Національній поліції баз даних управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області в межах своїх повноважень, визначених ст. 26 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що ОСОБА_2 не мешкає за вказаною в запиті адресою проживання, а саме: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим вищевикладені результати перевірки свідчать про надання громадянкою Грузії ОСОБА_2 неправдивих відомостей про адресу проживання в Україні при зверненні з заявою про оформлення дозволу на імміграцію в Україну. Будь - яких інших адрес фактичного місця проживання заявником не повідомлено.
Відповідач звертає увагу, що Головне управління ДМС у Дніпропетровській області не наділено повноваженнями роз`яснювати або тлумачити висновки чи твердження Управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області, а також вичиняти будь-які дії, що входять до повноважень Національної поліції та не має доступу до інформації володільцем, якої є Управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області.
В свою чергу, чинним законодавством не передбачено повноважень органів Державної міграційної служби України щодо здійснення перевірки інформації, наданої уповноваженим органом, адже така інформація сприймається як достовірна.
Відповідач просить відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Грузії, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 .
23.12.2022 року ОСОБА_2 звернулась до Центрального відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» - оскільки ОСОБА_2 є дружиною іммігранта (чоловік ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
З матеріалів справи вбачається, що Головним управління ДМС у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_2 направлені запити до Управління СБУ в Дніпропетровській області, Відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Дніпропетровській області, Головного центу обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Дніпропетровській області, Управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області.
Листом від 13.03.2023 року Управління міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровської області повідомило відповідача, що згідно існуючих в Національній поліції баз даних, Управлінням міграційної поліції ГУНП в Дніпропетровській області, в межах своїх повноважень, визначених ст. 26 Закону України «Про Національну поліцію», не володіє інформацією, в той же час було встановлено, що ОСОБА_2 не мешкає за вказаною в запиті адресою проживання, а саме: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що відповідачем на підставі проведеної перевірки Головним управлінням ДМС у Дніпропетровській області було складено висновок про прийняття рішення відносно громадянки Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».
Вирішуючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. №3773-VI (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
За змістом частини 15 статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.
Згідно зі статтею 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.
Статтею 4 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;
дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону №2491-III встановлено, що заява про надання дозволу на імміграцію подається, зокрема, особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.
Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади (частина 2 статті 9 Закону №2491-III).
Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (частина 11 статті 9 Закону № 2491-III).
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002р. №1983 затверджено Порядок формування квоти імміграції (далі - Порядок формування квоти імміграції) та Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.
Пунктом 1 Порядку формування квоти імміграції встановлено, що квота імміграції формується за категоріями іммігрантів і за регіональним принципом (з урахуванням поточної демографічної ситуації) відповідно до пропозицій центральних та місцевих органів виконавчої влади.
Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983) визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
Так, підпунктом 3 пункту 2 цього Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи ДМС приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.
МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" (пункт 9 Порядку №1983).
Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (пункт 10 Порядку №1983).
У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб (пункт 11 Порядку №1983).
Відповідно до пункту 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів).
Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
За змістом пункту 14 Порядку №1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.
У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду (пункт 15 Порядку №1983).
Відповідно до пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
Згідно з пунктом 17 Порядку №1983 ДМС перевіряє у місячний термін правильність оформлення документів, що надійшли від зазначених у пунктах 13 і 15 цього Порядку органів, вивчає відповідність наведених підстав, визначених статтею 4 Закону України "Про імміграцію", з`ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію» у разі потреби, надсилає запит до МВС, органів Національної поліції, СБУ. Запит до Держприкордонслужби надсилається тільки стосовно тих осіб, клопотання яких надійшли через МЗС.
МВС, Національна поліція, СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Інформація про результати перевірки надсилається ДМС.
Як вбачається із пункту 19 даного порядку ДМС аналізує у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 17 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
Отже, зі змісту наведених вище положень Порядку №1983 слідує, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про укладання шлюбу, ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з громадянином Грузії ОСОБА_5 , що перебуває на території України відповідно до посвідки на постійне проживання в України № НОМЕР_2 , орган, що видав 1203, дата закінчення строку дії 13.09.2032 року.
Підставою для прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію відповідач зазначив, що позивач при поданні заяви на його отримання зазначив неправдиві відомості, а саме невірно вказав місце свого проживання в Україні.
Однак суд звертає увагу на те, що пунктом 4 частини 1 статті 10 вказаного Закону визначено, що дозвіл на імміграцію не надається: особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.
З аналізу наведених норм вбачається, що для відмови в наданні дозволу на імміграцію відповідно до пункту 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III, обов`язковою умовою є виявлення свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів.
Натомість, судом не встановлено, а відповідачем не доведено належними, допустимим та достатніми доказами обставин, що при поданні 23.12.2022 року заяви на отримання дозволу на імміграцію, позивачем були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 при подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну зазначила адресу проживання: АДРЕСА_1 .
Суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу, який укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 27.01.1999 року.
Відповідно до п. 1 вказаного договору гр. ОСОБА_6 продає, а гр. ОСОБА_7 купує квартиру АДРЕСА_2 .
Також, з матеріалів справи вбачається ОСОБА_7 надано нотаріально засвідчену нотаріусом заяву про надання згоди гр. Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на проживання та реєстрацію належної йому квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Подаючи заяву на дозвіл про імміграцію, позивач вказав адресу проживання в м. Ківерці за місцем реєстрації дружини.
З даного приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
Абзацом 3 статті 3 даного Закону визначено, що місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» дія цього Закону поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, відповідно до їхніх прав та свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктом 12 статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Як встановлено статтею 4 Закону декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.
Згідно з частиною 1 статті 4 вказаного Закону особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).
Постановою КМ України від 07.02.2022 року «Про деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).
Пунктом 4 даного порядку встановлено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Аналіз наведених норм законодавства, свідчить для чого здійснюється реєстрація місця проживання особи, зокрема це здійснюється з метою створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом та іншого.
Вказаними нормативними актами також визначено, що особа може мати декілька місць для проживання, але лише одне задеклароване чи зареєстроване місце проживання. При цьому вони можуть не співпадати.
Враховуючи зазначене, ОСОБА_8 вказала своє місце проживання.
Для застосування норми пункту 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III повинна бути доведена вина особи у свідомому поданні неправдивих відомостей, чого в даному випадку свого підтвердження не знайшло.
Оскільки, позивач будь-яких неправдивих відомостей при подачі заяви на дозвіл на імміграцію не подавала, у відповідача були відсутні підстави, визначені пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III для відмови в отриманні дозволу на імміграцію.
Виходячи з наведеного судом встановлено, що Закон № 2491-III визначає вичерпний перелік підстав для відмови в отриманні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставою для такої відмови згідно з пунктом 4 частини 1 статті 10 даного Закону можуть бути лише винні дії іммігранта при поданні заяви, чого доведено відповідачем не було, як і не встановлено судом.
У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», які надавали б йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію ОСОБА_2 .
Суд також зазначає, що позивачем заявлено позовну вимогу що зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти рішення про видачу ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в України.
Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, суд дійшов висновку, що з метою захисту порушеного права позивача є необхідним зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_9 про надання дозволу на імміграцію в України.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на імміграцію в України.
У іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 20.06.2023 року.

Суддя І.О. Лозицька