Справа № 380/5977/22
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/5977/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) 05.04.2022 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 №889 до складу сум грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась у 2014, 2015, 2016, 2017 роках грошова допомога на оздоровлення, передбачена частиною першою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 недоплачену суму грошової допомоги на оздоровлення за 2014, 2015, 2016, 2017 роки в сумі 17615 грн. 64 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач повідомив, що наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №322 від 19.08.2020 звільнений з військової служби; наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №210 від 30.09.2020 виключений із списків особового складу, усіх видів забезпечення. Позивач стверджує, що відповідач в період з 2014 по 2017рр. протиправно не включив до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення, суми щомісячної додаткової грошової винагороди, що передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №889, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд відкрив провадження в адміністративній справі за цим позовом та ухвалив розглянути цю справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами. 07.04.2022 суд постановив ухвалу, зупинив провадження у цій справі до припинення перебування військової частини НОМЕР_1 у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан. 03.04.2023 за клопотанням представника позивача суд поновив провадження у цій справі.

Відповідач, військова частина НОМЕР_1 подала відзив на позовну заяву, просить суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову. Відповідач вказує, що щомісячна додаткова грошова винагорода, визначена Постановою №889 та Інструкцією №№595,550 має тимчасовий характер, вона не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. Винагорода немає фіксованого розміру та залежить від видатків на грошове забезпечення, Інструкцією лише передбачено граничний розмір такої винагороди.

При вирішенні питання щодо дотримання позивачем строків звернення до суду з цим позовом суд враховує, що оскаржені виплати входять до складу грошового забезпечення військовослужбовця, що є його заробітною платою. Суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений 19.01.2023 у постанові у справі №460/17052/21 такого змісту: «[…]суд наголошує, що відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 24. Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року. 25. З огляду на вказане, доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком».

Отже, в період до липня 2022 року строки звернення до суду на спори щодо стягнення заробітної плати не поширювалися, а після цього такі строки продовжені законом до закінчення карантину, котрий триває донині. Тому підстав для залишення без розгляду позову про стягнення належних працівникові сум заробітної плати (складових грошового забезпечення) за таких обставин немає.

Суд з`ясував зміст та підстави позовних вимог і заперечень на позов, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та встановив такі фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини:

ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України. Відповідно до наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №322 від 19.08.2020 звільнений з військової служби в запас; наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №210 від 30.09.2020 виключений із списків особового складу, усіх видів забезпечення з 30.09.2020 (а.с. 8).

З долучених до справи письмових доказів (а.с. 9-10,11) встановлено такі обставини:

1) в період проходження військової служби позивачу виплачувалась додаткова грошова винагорода починаючи з січня 2014 року по лютий 2018 року щомісяця;

2) у вересні 2014 року, червні 2015 року, лютому 2016 року, квітні 2017 року при обчисленні грошової допомоги на оздоровлення до складу грошового забезпечення, з якого обчислювалася сума грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 (база нарахування) не включено щомісячну додаткову грошову винагороду.

Вирішуючи спір по суті, суд керується такими мотивами щодо оцінки фактичних обставин справи, а також тлумачення та застосування релевантних норм права:

правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII. Згідно з частиною першою статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

Гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено в статті 12 Закону №2011-XII. Так, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами другою, третьою цієї статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: - посадовий оклад, оклад за військовим званням; - щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); - одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (була чинною до 28.02.2018, тобто регулює спірні правовідносини; далі Постанова №1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2009 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ» (далі Постанова №889) Уряд з 1 жовтня 2010 р. встановив військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади плаваючого та льотного складу Збройних Сил, Державної прикордонної служби та льотного складу внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

При прийнятті рішення суд виходить з таких мотивів:

відповідно до Постанови №889 щомісячна додаткова грошова винагорода надається в розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення військовослужбовця, котре, відповідно до положень статті 9 Закону №2011-XII та Постанови КМУ №1294 складається з таких складових: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17, викладені у постанові від 06.02.2019, відповідно до яких до складу грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Суд на підставі наявних в справі доказів встановив, що позивач в період з січня 2014 по лютий 2018 року щомісяця в складі грошового забезпечення отримував щомісячну додаткову грошову винагороду на підставі Постанови №889 (а.с. 9). Для ОСОБА_1 як військовослужбовця ЗСУ щомісячна додаткова грошова винагорода на підставі Постанови №889 в розумінні положень статті 9 Закону №2011-ХІІ та Постанови №1294 була одним із підвидів щомісячного додаткового виду грошового забезпечення, оскільки: - виплачувалася щомісяця; - мала фіксований розмір у відсотковому відношенні до окладу; - фактично тільки зростала (з 4053 грн. до 4775,70 грн.); - складала істотну частину фактичного заробітку військовослужбовця. Отже, ця додаткова грошова винагорода з об`єктивних причин не може вважатись одноразовою чи такою, що носить тимчасовий характер. За таких фактичних обставин аргументи відповідача про нібито тимчасовий чи одноразовий характер цієї складової грошового забезпечення військовослужбовця є хибними.

Відповідач не включив суми щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення позивача, з якого в 2014-2017 рр. обчислював грошову допомогу на оздоровлення. Правовою підставою таких дій відповідача є застосування приписів Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.11.2010 №595, в подальшому Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 №550, відповідно до яких винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Оцінюючи дії відповідача щодо такого правозастосування суд при вирішення спору застосовує положення частин першої-третьої статті 7 КАС України такого змісту: 1. Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 2. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. 3. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Суд враховує, що відповідно до ст.ст. 9-1, 10-1 Закону №2011-XII грошова допомога на оздоровлення надається військовослужбовцю у розмірі місячного грошового забезпечення, котре, відповідно до положень статті 9 Закону №2011-XII та Постанови КМУ №1294 складається в т.ч. з щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, до яких належить і щомісячна додаткова грошова винагорода. Отже, застосоване відповідачем положення Інструкції №595,550 прямо суперечить ст.ст. 9, 9-1, 10-1 Закону №2011-XII, оскільки закон для обчислення розміру допомоги на оздоровлення встановлює обмеження щодо врахування одноразових/тимчасових складових місячного грошового забезпечення, до яких щомісячна додаткова грошова винагорода не належить. Тому суд, застосовуючи до спірних правовідносин норми Закону №2011-XII, дійшов висновку, що грошова допомога на оздоровлення позивача повинна обчислюватися як розмір місячного грошового забезпечення військовослужбовця, до якого входять в тому числі щомісячна додаткова грошова винагорода.

Отже, відповідач внаслідок описаних вище протиправних дій занизив позивачу розмір грошової допомоги на оздоровлення у 2014-2017 роках. Ефективним способом відновлення порушених протиправними діями відповідача прав позивача є спонукання (зобов`язання) військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок ОСОБА_1 суми грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки, включивши суму щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 за відповідний місяць до складу грошового забезпечення позивача, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення, а також здійснити виплату перерахованих сум грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 рр., з урахуванням попередньо виплачених сум.

У цій справі суд перевіряє правомірність дій/бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо визначення розміру грошового забезпечення, з якого позивачу обчислювалася та виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення та з метою поновлення порушених прав позивача приймає рішення зобов`язального характеру (про спонукання відповідача провести перерахунок суми допомоги). Водночас суд не бачить підстав для того, щоб замість відповідача проводити відповідні обчислення та визначати конкретні суми матеріальної допомоги на оздоровлення, які були недоплачені позивачу за спірні періоди.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Оскільки сторони не надали доказів понесення ними судових витрат, а позивач звільнений від сплати судового збору за подання цього позову, суд не має підстав вирішувати питання про їх розподіл.

Керуючись ст.ст.19-22,25-26,90,139,229,241-246,250,251,255,295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити адміністративний позов частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , які полягають у виключенні щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» зі складу грошового забезпечення, з розміру якого ОСОБА_1 у 2014-2017 роках обчислювалася та виплачувалася грошова допомога на оздоровлення, передбачена пунктом 1 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХП «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ):

- перерахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) суми грошової допомоги на оздоровлення за 2014, 2015, 2016, 2017 роки, включивши суму передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» щомісячної додаткової грошової винагороди за відповідний місяць до складу грошового забезпечення військовослужбовця, з якого обчислюється розмір грошової допомоги на оздоровлення;

- виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) перераховану суму грошової допомоги на оздоровлення за 2014, 2015, 2016, 2017 роки, за вирахуванням раніше виплачених сум допомоги.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати не розподіляти.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Москаль Р.М.