Справа № 200/138/23
Суддя: Буряк І.В.
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2023 року Справа№200/138/23

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Буряк І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення, -

УСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі відповідач, ГУ НП в Донецькій області) за змістом якої просить суд:

визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Донецькій області, яка полягає у нездійсненні позивачу нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні в сумі 206 517,41 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 206 517,41 грн.;

зобов`язати ГУ НП в Донецькій області здійснити перерахунок та виплату недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні із розрахунку грошового забезпечення з врахуванням індексації грошового забезпечення.

Крім вказаного, позивач просить суд стягнути витрати на правову допомогу у сумі 6 750,00 грн.

Також позивач просив розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 18.01.2023 вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених судом недоліків.

У встановлений судом строк позивач недоліки позовної заяви усунув.

Ухвалою суду від 09.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Питання про поновлення строку на звернення до суду залишено відкритим та ухвалено його вирішити під час розгляду справи по суті.

Згідно уточненого позову зміст позовних вимог викладено наступним чином:

визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Донецькій області, яка полягає у нездійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з 12.02.2021 по 28.01.2022;

стягнути з ГУ НП в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 206 517,41 грн.

Також викладено прохання стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 750,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено таке.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ та Національній поліції України, звільнений наказом ГУ НП в Донецькій області від 12.02.2021 № 116 о/c. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08.11.2021 у справі № 200/12251/21 ГУ НП в Донецькій області 28.01.2022 перерахувало позивачу грошові кошти у розмірі 33 582,45 грн. При цьому середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку перераховано не було.

Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07.03.2023 позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ НП в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні залишено без розгляду відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2023 апеляційну скаргу адвоката Овчаренка О.О., що діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 07.03.2023 у справі № 200/138/23 задоволено. Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 07.03.2023 у справі № 200/138/23 скасовано. Справу № 200/138/23 направлено для продовження розгляду до Донецького окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 05.06.2023 адміністративну справу №200/138/23 прийнято до провадження та продовжено розгляд справи.

ГУ НП в Донецькій області надано відзив на позовну заяву, де викладено прохання у позові відмовити, з огляду на таке.

Відсутність у спеціальному законі відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні, зокрема, за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні не означає, що до цих правовідносин можна застосовувати КЗпП України. Водночас, з прийняттям судових рішень ст. 116,117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється нормами трудового права.

Крім того, на думку відповідача, сума середнього заробітку, заявлена позивачем до стягнення, не відповідає критерію співмірності з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідач вважає, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки відсутні докази фактичного понесення позивачем таких витрат.

Фактичні обставини встановлені судом у справі.

ОСОБА_1 громадянин України, ID-паспорт № НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач є учасником бойових дій про що свідчить посвідчення серія НОМЕР_3 .

Відповідно витягу з наказу ГУ НП в Донецькій області від 12.02.2021 № 116 о/с (по особовому складу) майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08.11.2021 у справі №200/12251/21, яке набрало законної сили 09.12.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ НП в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошової компенсації, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Донецькій області щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік, 2018 рік та 2021 рік; грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2020 рік.

Зобов`язано ГУ НП в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки у загальній кількості 42 доби, як учаснику бойових дій за 2017 рік, 2018 рік та 2021 рік; грошову компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2020 рік у кількості 25 діб.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Згідно наявної у матеріалах справи виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 28.01.2022 ГУ НП в Донецькій області перерахувало позивачу грошове забезпечення за рішенням суду у розмірі 31 332,45 грн.

Листом від 27.12.2022 № 817/26/02-2022 ГУ НП в Донецькій області на адвокатський запит О. Овчаренка від 17.12.2022 щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повідомлено про відсутність повноважень нараховувати та виплачувати середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно довідки про середній розмір грошового забезпечення за останні два місяці, що передували звільненню ОСОБА_1 від 14.02.2023 № 106 (грудень 2020 року, січень 2021 року) середньомісячний розмір грошового забезпечення складає 16 621,81 грн., середньоденний розмір грошового забезпечення складає 536,19 грн.

За відомостями довідки про розрахунок при звільненні ОСОБА_1 від 14.02.2023 № 105 всього при звільненні ОСОБА_1 нараховано 122 604,13 грн.

Правова позиція суду обґрунтована таким.

Щодо правових підстав нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (у редакції, чинній на час звільнення позивача)

Стаття 77.

2. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

3. День звільнення вважається останнім днем служби.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі Порядок № 260, у редакції, чинній на час звільнення позивача)

Пункт 15 розділ І. При прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

Кодекс Законів про Працю України.

Стаття 116. (у редакції, чинній на момент звільнення позивача)

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117 (у редакції, чинній на момент звільнення позивача)

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Висновки суду.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Водночас аналіз чинної практики Верховного Суду, дає достатні правові підстави суду виснувати, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, але з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, доцільно застосовувати норми статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення поліцейських.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських викладався у постановах Верховного Суду 09.03.2023 у справі № 640/16061/21 та від 12.06.2023 у справі №160/7452/22.

Отже у питанні відшкодування позивачу середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, суд застосовує норми загального законодавства, а саме ст. 116, 117 КЗпП України.

Щодо доводів відповідача про неможливість застосування ст. 116, 117 КЗпП України до правовідносин, що виникли у зв`язку із виконанням рішення суду.

Як свідчить зміст рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд Суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 справа № 810/451/17 дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Разом із тим, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України (тут і далі у редакції, чинній на момент звільнення позивача) обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Отже, відповідні покликання ГУ НП в Донецькій області, суд відхиляє.

Щодо визначення розміру середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні та застосування принципу співмірності, суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, визначається за правилами, закріпленими у «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Розділу І Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплатити розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Висновки суду.

Судом установлено, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 28.01.2022, а звільнено 12.02.2021.

Строк затримки розрахунку при звільненні з 13.02.2021 по 27.01.2022, що складає 349 днів (обрахунок проведено у календарних днях).

Згідно довідки про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 від 14.02.2023 № 106 за період грудень 2020 року січень 2021 року грошове забезпечення за грудень 2020 року (31 доба) склало 16 871,85 грн., за січень 2021 року 16 371,77 грн., середньоденне грошове забезпечення за вказаний період 536,19 грн.

Відповідно довідки про розрахунок при звільненні ОСОБА_1 14.02.2023 № 105 при звільненні (за лютий 2021 року) позивачу нараховано 122 604,13 грн.

Водночас розмір несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 31 332,45 грн.

Застосовуючи метод обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що наведений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 суд установив таке.

З урахуванням недоплаченої суми позивачу мало бути сплачено при звільненні 122 604,13 +31 332,45 = 153 936,58 грн. У відсотковому відношенні сума недоплати складає 20 %.

20 % від середньоденного заробітку (536,19 грн.) складає 107,24 грн., множимо на кількість днів затримки (349) отримуємо суму середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні 37 426,76 грн.

Установивши такі вихідні дані, суд дійшов висновку, що застосування методу розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що наведений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, з урахуванням особливостей даної справи не відповідає принципу співмірності, оскільки міра відповідальності (37 426,76 грн.) не може перевищувати допущене відповідачем правопорушення (31 332,45 грн.).

Поряд із цим у постановах Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 821/2093/16 та від 27.04.2023 у справі №200/5415/20-а вказано, що розрахунок запропонований у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 825/325/16 з-поміж іншого зазначено, що « при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати… , те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

З огляду на перелічене правове підґрунтя, суд повертається до критеріїв наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, а саме: «п.72. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

п. 86. оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

п. 91. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: …

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;»

Установлені судом обставини свідчать, що період затримки остаточного розрахунку при звільненні складає 349 днів (з 13.02.2021 по 27.01.2022).

При цьому до суду за оскарженням порушеного права на виплату грошової компенсації за невикористані дні основної й додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 звернувся через 7 місяців після звільнення (12.02.2021 дата звільнення), а саме у вересні 2021 року. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08.11.2021 у справі № 200/12251/21 набрало законної сили 09.12.2021, виконано 28.01.2022.

Отже, із загальної тривалості строку несвоєчасного розрахунку більше 11 місяців, 7 місяців викликані відтермінуванням звернення позивача до суду.

Водночас за усталеною судовою практикою спори про стягнення належних працівникові при звільненні сум грошового забезпечення строком звернення не обмежуються.

Тобто, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. (п. 78 постанови від 26.06.2019 у справа № 761/9584/15-ц)

Зрештою у цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ключовим фактором, який може свідчити про співмірність та компенсаторність суми середнього заробітку, що підлягає стягненню у зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні є приблизна оцінки розміру майнових втрат працівника, які розумно можна було би передбачити.

Тому, суд розрахунок належного позивачу до відшкодування середнього заробітку здійснив, виходячи з інфляційних втрат, які зазнав позивач у зв`язку із несвоєчасним розрахунком.

Так, згідно з відомостями Міністерства фінансів України https://index.minfin.com.ua/ua/economy/index/inflation/ та застосовуючи калькулятор інфляційних втрат за період з 13.02.2021 по 27.01.2022 розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

У період з 13.02.2021 по 27.01.2022 індексація на суму 31 332,45 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% = 110,015% (за період Лютий 2021 - Січень 2022) [Інфляційні нарахування] = 31 332,45 грн. (сума боргу) ? 110,015% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 31 332,45 грн. (сума боргу) = 3 138,05 грн.

На цій підставі, ураховуючи критерії визначення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, що наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, з урахуванням того, що фінансування видатків відповідача здійснюється з Державного бюджету України, триваючу збройну агресію російської федерації проти України суд вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за обставин даної справи має складати 3 138,05 грн.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача у частині ненарахування та невиплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то суд, керуючись п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 № 13 та постановою Верховного Суду від 16.02.2023 справа № 420/20192/21 вважає, що належним способом захисту є саме стягнення відповідної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому за ч. 2 ст. 117 КЗпП України якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки рішенням у справі № 200/12251/21 позовні вимоги про нарахування та виплату грошового забезпечення задоволено частково, то, відповідно, вказаної норми закону рішення про розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні має бути визначений судом.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, потрібного наголосити, що суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а).

Судовий збір, сплачений позивачем, підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у процентному співвідношенні до розміру задоволених позовних вимог майнового характеру. А саме позивачем за вимогу майнового характеру сплачено 2 065,18 грн. При цьому із заявленої до стягнення суми - 206 517,41 грн. судом задоволено - 3 138,05 грн., що у процентному співвідношенні складає 1,5% від суми сплаченого судового збору у грошовому вимірі - 31 грн.

Щодо витрат на правову допомогу у сумі 6 750,00 грн.

Позивач заявлено клопотання про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 750,00 грн.

Відповідачем висловлено заперечення з цього приводу, оскільки позивачем не надано жодного доказу фактичного понесення заявлених витрат, деякі види послуг, заявлені в акті виконаних робіт взагалі не надавались адвокатом, з огляду на письмовий розгляд справи.

Наявні у справі письмові докази такі.

Договір про надання юридичних послуг від 26.07.2021 між адвокатом Овчаренко О. О. та Білорихою С. О. (клієнт) про надання правової допомоги клієнту у тому числі у судах всіх рівнів без обмеження повноважень. До обов`язків клієнта належить сплата гонорару адвокату.

Акт надання юридичних (адвокатських) послуг від 17.12.2022 містить такі види правової допомоги:

17.12.2022 ознайомлення з документами ОСОБА_1 щодо його звільнення, нарахування грошового забезпечення, виконання рішення суду тощо, попередня консультація, оцінка правової позиції судів, підготовка та направлення адвокатського запиту 2 години, вартістю 1500,00 грн.;

17.12.2022 підготовка та направлення запиту до ГУ НП в Донецькій області й копій необхідних документів 1 година, вартістю 750,00 грн.;

02.01.2023 03.01.2023 складання позовної заяви, роздруківка позовної заяви в 2 примірниках, підготування копій матеріалів для сторін, складення акта виконаних робіт, здійснення розрахунку, направлення позову до Донецького окружного адміністративного суду засобами зв`язку «Укрпошта» 4 години, вартістю 3000,00 грн.;

Участь в Донецькому окружному адміністративному суді при розгляді справи, складання процесуальних документів 2 години, вартістю 1 500,00 грн.

Всього 9 годин, вартістю 6 750,00 грн.

Акт здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 26.07.2021 між адвокатом Овчаренко О. О. та Білорихою С. О., де вказано, що ОСОБА_1 сплатив (частково) готівкою, а ОСОБА_2 отримав 3000,00 грн.

Правова позиція суду обґрунтована таким.

Частиною першою, пунктом першим частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

За визначенням, що міститься у пункті 4 частини першої статті 1 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою (частина перша статті 13 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За змістом статті 30 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до підпункту 14.1.226. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9 статті 65 цього Кодексу) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Висновки суду.

Щодо покликань ГУ НП в Донецькій області на відсутність належного документального підтвердження фактичного понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату.

Аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документу, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 727/4597/19, від 14.05.2020 у справі № 344/7365/16-а, від 15.09.2021 у справі № 440/4206/19 та від 20.09.2022 справа №120/4666/21-а.

Крім того, аналогічний підхід застосовує і ЄСПЛ. Так, у Рішенні у справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, необхідно розглядати як фактично понесені: «п.115. Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України» (Savin V. Ukraine), n. 97)».

Отже, суд визнає документально підтвердженими витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Проте у матеріалах справи відсутні будь-які докази фактичної оплати чи будь-які зобов`язальні положення у договорі про правову допомогу та підписаних між сторонами документах про намір чи то обов`язок позивача сплатити іншу заявлену до стягнення суму.

Тому в іншій частині витрат на професійну правничу допомогу дійсно відсутнє документальне підтвердження наміру або обов`язку позивача їх сплатити.

Позаяк до обговорюваного аспекту суд додає й міркування щодо застосування принципу співмірності таких витрат з огляду на відповідність їх критеріям 1) складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, вказана справа не є складною, правова позиція Верховного Суду усталеною, деякі заявлені види виконаних адвокатом робіт узагалі не надавались. Поряд із цим із вимогою про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні позивач через представника адвоката О. Овчаренка вже звертався до суду й рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08.11.2021 у справі № 200/12251/21 у цій частині позовних вимог відмовлено у зв`язку із передчасністю.

Таким чином, суд вважає, що для представника позивача не було особливою складністю підготувати правову позицію та опрацювати відповідні докази, оскільки відповідну роботу ним, у більшій частині, було зроблено при підготовці позову у справі № 200/12251/21.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. буде відповідати ознакам співмірності, наведеним у ч. 5 ст. 134 КАС України та є документально підтвердженою, отже підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86, ) про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3 138,05 грн. (три тисячі сто тридцять вісім гривень п`ять копійок) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 лютого 2021 року по 27 січня 2022 року без урахування обов`язкових платежів та податків відповідно до вимог чинного законодавства.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3 000,00 (три тисячі) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 31 грн. (тридцять одна).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі 20.06.2023.

Суддя І.В. Буряк