Справа № 400/2521/23
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2023 р. № 400/2521/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,
про:скасування п.3 наказу №11 від 22.01.2023 року; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, що містив вимоги:

скасувати пункт 3 наказу від 22.01.2023 № 11 про накладення на старшого матроса ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді пониження у посаді;

зобов`язати службових осіб військової частини НОМЕР_1 видати наказ, провести нарахування та виплату додаткової винагороди за грудень 2022 року та січень 2023 року старшому матросу ОСОБА_1 у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема, вказав, що факт вчинення ним дисциплінарного проступку (відмова від виконання бойового наказу) не доведений, викладена у матеріалах службового розслідування інформація не відповідає дійсності, посадова особа військової частини НОМЕР_1 (далі В/ч або відповідач) не дотрималася норм, встановлених затвердженим наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 «Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України» (далі Порядок № 608). На думку позивача, при вирішенні справи необхідно врахувати ту обставину, що постановою від 08.02.2023 у справі № 521/2365/23 (номер провадження 3/521/3572/23) Малиновський районний суд м. Одеси закрив провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 17210 Кодексу України про адміністративні правопорушення (відмова від виконання законних вимог командира (начальника), вчинена в умовах особливого періоду) у зв`язку з відсутністю у діяннях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Також позивач зазначив, що відповідач незаконно не виплатив йому додаткову винагороду за грудень 2022 року та за січень 2023 року.

В/ч позов не визнала, у відзиві (арк. 94-103) заперечила доводи ОСОБА_1 , зазначила, зокрема, що матеріалами службового розслідування підтверджено порушення позивачем військової дисципліни.

ОСОБА_1 подав відповідь на відзив (арк. 158-162), в якій, зокрема, зауважив, що «… формальність проведення усього службового розслідування, надуманість причин для його початку, перекручування фактів що реально мали місце, реалізувались виключно з однією метою задоволення амбіцій командира першого загону ОСОБА_2 щодо «показового покарання» …».

Правом подати заперечення на відповідь на відзив В/ч не скористалася.

У судовому засіданні позивач вимоги адміністративного позову підтримав, представник відповідача просила у його задоволенні відмовити.

Як встановлено судом, з 03.08.2022 позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 (арк. 104).

18.12.2022 командир 1-го загону В/ч капітан 3 рангу ОСОБА_3 звернувся до командира В/ч з рапортом, в якому просив призначити службове розслідування у зв`язку з невиконанням 17.12.2022 бойового наказу командира 1-го загону старшим оператором групи команди старшим матросом ОСОБА_1 і оператором групи команди старшим матросом ОСОБА_4 (арк. 128).

До відзиву В/ч додала «ВИТЯГ з БОЙОВОГО НАКАЗУ командира тактичної групи № 1 військової частини НОМЕР_1 № 112т. …» (арк. 106); «Витяг з журналу бойових дій тактичної групи № 1 військової частини НОМЕР_1 » (арк. 107); «ВИТЯГ зі ЗВІТУ командира розвідувальної групи СпП № 123 тактичної групи № 1 військової частини НОМЕР_1 про виконання бойового завдання …» (арк. 108).

Згідно з цими документами, позивач відмовився продовжувати виконання завдання (мало виконуватися до 19.00 25.12.2022) та був усунутий від виконання обов`язків оператора РГСпП № 123.

18.12.2022 командир В/ч видав наказ № 544 «Про призначення службового розслідування по факту невиконання бойового наказу командира 1-го загону старшим матросом ОСОБА_5 та старшим матросом ОСОБА_6 » (арк. 129). Відповідно до цього наказу, старший лейтенант ОСОБА_7 мав до 10.01.2023 провести службове розслідування та надати на затвердження акт службового розслідування.

До відзиву В/ч додала матеріали службового розслідування на 23 арк. (арк. 121-153):

затверджений командиром В/ч «Акт службового розслідування по факту не виконання бойового наказу командира 1-го загону старшим матросом ОСОБА_5 та старшим матросом ОСОБА_6 » (далі Акт);

рапорт;

наказ про призначення службового розслідування;

пояснення командира 1-го загону ОСОБА_2 від 24.12.2022;

пояснення заступника командира 1-го загону з МПЗ ОСОБА_8 від 24.12.2022;

пояснення т.в.о. командира 2-ї команди 1-го загону ОСОБА_9 (безпосередній начальник позивача) від 24.12.2022;

пояснення старшого оператора групи команди 1-го загону ОСОБА_10 від 24.12.2022;

пояснення позивача від 24.12.2022;

пояснення позивача від 29.12.2022;

пояснення ОСОБА_4 від 24.12.2022;

пояснення ОСОБА_4 від 29.12.2022;

службова характеристика позивача;

службова характеристика ОСОБА_4 ;

сторінки військових квитків ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .

У поясненнях від 24.12.2022 (арк. 134) ОСОБА_1 вказав: «З приводу обставин викладених в наказі № 544 від 18.12.2022 про призначення службового розслідування по факту невиконання бойового наказу командира 1-го загону ОСОБА_11 , що нібито мало місце 17.12.2022 можу пояснити наступне. У вказаний день згідно бойового розпорядження я виконував службові обов`язки у м. Херсон та на лінії зіткнення у РОВ у складі РГСпП № 123. 18-18 грудня 2022 року РГСпП № 123 перебувала на ротації у місці оперативної бази. Завдання виконувались РГСпП № 121. Окремих наказів від командира 1-го загону капітана 3-го рангу ОСОБА_11 за період виконання бойового завдання я не отримував, а тому і не міг їх не виконати чи порушити …».

У поясненнях від 29.12.2022 (арк. 135-136) ОСОБА_1 , зокрема, вказав: «… 07-21 грудня 2022 року РГСпП №123 перебувала в районі виконання спеціального завдання. Однак, ні командиру групи РГСпП №123, ні як я зрозумів командиру команди бойові розпорядження (письмові накази), які визначали завдання групи в секторі оперативного інтересу, а також сам сектор роботи не доводились. Такий висновок слідує із моїх запитань до вказаних осіб чи вони з ними ознайомились особисто. Відповідь була негативною. На п`ятий раз мого звернення командир команди надав відповідь: «я його не бачив, але повір мені що воно є.» …». Також у цих поясненнях позивач зазначив, що 25.12.2022 йому стало відомо «… про факт втручання окремих осіб в порядок проведення об`єктивного службового розслідування … з метою схиляння до надання неправдивих пояснень …».

Відповідно до пояснень ОСОБА_2 (арк. 130), РГСпП № 123 мала замінити РГСпП № 131, і це завдання було поставлено ним ОСОБА_12 і ОСОБА_13 .

У поясненнях ОСОБА_9 вказав: «… під час виконання бойового завдання … ОСОБА_14 … не виконали бойовий наказ командира загону що сприяло деморалізації групи …» (арк. 132).

У поясненнях ОСОБА_10 вказав: «… ОСОБА_15 та … ОСОБА_14 від усного бойового наказу висуватися на о. Потьомкін для ротації групи відмовились через не злагоджену групу новоприбулих мобілізованих та через власну непідготовленість до виконання такого типу завдання. ОСОБА_16 та ОСОБА_17 просили перенести їх залучення та залишити на перегрупування з іншою групою. Зміна групи яка перебувала на о. Потьомкін відбулась вчасно силами іншої групи …» (арк. 133).

ОСОБА_8 у поясненнях (арк. 131) підтвердив, що 17.12.2022 провів бесіду з ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з метою переконати їх у важливості виконання бойового завдання, проте це не дало результату. Як вказав ОСОБА_8 , ОСОБА_1 і ОСОБА_4 вважали виконання «… недоцільним із-за нерозуміння логічного завершення та дуже великим ризиком для життя та здоров`я, низьким рівнем підготовленості …».

У висновках службового розслідування зазначено:

«… факт відмови від виконання законних вимог командира 1-го загону капітана 3 рангу ОСОБА_11 , старшим матросом ОСОБА_6 та старшим матросом ОСОБА_5 підтверджується згідно пояснень командира 1 загону капітана 3 рангу ОСОБА_11 , заступника командира 1 загону з морально-психологічного забезпечення капітан-лейтенанта ОСОБА_18 , оперативного офіцера капітан-лейтенанта ОСОБА_19 , ТВО командира розвідувальної групи СпП №123 старшини 2 статті ОСОБА_20 ;

старший матрос ОСОБА_17 та старший матрос ОСОБА_16 своїми неправомірним діями умисно порушили вимоги статей 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а саме відмовився виконувати Бойовий наказ командира загону;

в діях старшого матроса ОСОБА_21 та старшого матроса ОСОБА_22 наявний склад дисциплінарного правопорушення, що полягає в порушенні військової дисципліни;

невиконання наказу командира, не спричинило тяжкі наслідки, в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці;

в діях старшого матроса ОСОБА_21 та старшого матроса ОСОБА_22 наявний склад військового адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-10 Кодексу України про Адміністративні Правопорушення;

зазначений випадок став можливим за умов та внаслідок особистої безвідповідальності, недисциплінованості та нехтування Статутами Збройних Сил України старшим матросом ОСОБА_6 та старшим матросом ОСОБА_5 …».

22.01.2023 командир В/ч видав наказ № 11 «Про результати службового розслідування по факту невиконання бойового наказу командира 1-го загону старшим матросом ОСОБА_5 та старшим матросом ОСОБА_6 » (далі Наказ, арк. 118-120).

Пунктом 3 Наказу позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог статей 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України; вид стягнення пониження у посаді.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до статті 11 затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут внутрішньої служби), необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки:

свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;

бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;

беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;

постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;

дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;

поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини;

вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання;

виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни;

Відповідно до статті 28 Статуту внутрішньої служби, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:

наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця;

наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази;

забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

У статті 30 Статуту внутрішньої служби вказано, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно зі статтею 37 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут), військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:

додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;

додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;

виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;

поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;

У статті 6 Дисциплінарного статуту вказано, що право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Позивач входив до складу РГСпП № 123 і у власних поясненнях від 29.12.2022 зазначив, що ця група з 06.12.2022 по 21.12.2022 мала виконувати спеціальні завдання, в тому числі з 10.12.2022 по 21.12.2022 спільно з військовослужбовцями РГСпП № 121.

Поясненнями позивача від 29.12.2022 підтверджується, що для певних завдань комплектувалися змішані групи (з двох РГСпП), які діяли на ротаційній основі протягом однієї-двох діб.

Позивачу було відомо, що змішана група (до складу якої входили військовослужбовці РГСпП № 121 та РГСпП № 123) виконувала спеціальне завдання з 23 год 15.12.2022. Ця частина пояснень, до речі, спростовує твердження (позов) про те, що «… ніхто із складу РГ СпП №123 … у період 17-18 грудня 2022 року не виконували бойових завдань на о. Великий Потьомкін …».

Згідно з текстом пояснень ОСОБА_1 , ОСОБА_9 (командир команди та оперативний офіцер обох груп) погодився з певною пропозицією РГСпП № 123, ця пропозиція була узгоджена із штабом ТГр СпО № 1, в результаті чого для виконання спеціального завдання з 03.45 год 18.12.2022 було виведено особовий склад РГСпП № 121 (без участі військовослужбовців РГСпП № 123).

ОСОБА_9 у поясненнях наявність будь-яких узгоджених пропозицій не підтвердив, а командир РГСпП № 123 ОСОБА_10 прямо зазначив, що ОСОБА_1 відмовився «… висуватися на о. Потьомкін для ротації групи …».

Ці пояснення у сукупності підтверджують те, що позивачу було відомо, що саме і коли він мав виконувати, а також свідчать про те, що ОСОБА_1 від участі у виконанні завдання усунувся.

У поясненнях від 24.12.2022 позивач вказав, що він «… окремих наказів від командира 1-го загону капітана 3-го рангу ОСОБА_11 за період виконання бойового завдання не отримував …».

Цей аргумент ОСОБА_1 розвинув у позові, зазначивши, що у бойовому наказі відсутнє розпорядження ОСОБА_2 позивачу (будь-кому з членів РГСпП № 123) про заміну РГСпП № 131, бойовий наказ не доводився позивачу і командиру РГСпП № 123, позивач не відмовлявся від виконання будь-яких доведених за формою наказів.

Суд ці доводи відхилив.

Відповідно до статті 35 Статуту внутрішньої служби, накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Відповідно до норм Статуту внутрішньої служби, у ОСОБА_2 не було обов`язку зазначити у наказі персональний склад групи, яка мала виконувати наказ, а також доводити зміст наказу військовослужбовцям членам цієї групи в індивідуальному порядку.

Твердження ОСОБА_1 про те, що зміст наказу ОСОБА_2 не був доведений командиру РГСпП № 123, спростовуються поясненнями ОСОБА_10 .

Про те, що позивачу було відомо про існування та зміст наказу ОСОБА_2 , свідчать також пояснення ОСОБА_8 , який 17.12.2022 переконував ОСОБА_1 «… у важливості виконання цього завдання …».

За такого, суд визнав встановленим факт порушення позивачем військової дисципліни.

До позову ОСОБА_1 додав підписаний ОСОБА_23 30.12.2022 «Акт службового розслідування по факту не виконання бойового наказу командира 1-го загону старшим матросом ОСОБА_5 та старшим матросом ОСОБА_6 » із зауваженнями позивача (арк. 9-18), а також інший «варіант» пояснень ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (арк. 31, 33). Крім того, до позову додані пояснення інших осіб (арк. 32, 34, 35, 36), які відсутні у матеріалах службового розслідування, що їх надав відповідач. Текст наданого позивачем акта певною мірою відрізняється від тексту Акта. Цей факт, а також відсутність у матеріалах службового розслідування (на підставі яких було видано Наказ) пояснень осіб, що спростовують факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, на думку ОСОБА_1 , свідчать про те, що службове розслідування було проведено не об`єктивно, посадова особа, яка проводила розслідування ( ОСОБА_7 ), перебувала під адміністративним тиском ОСОБА_24 (про що ОСОБА_7 повідомив позивачу, згідно з текстом відповіді на відзив), акт службового розслідування було переписано «… для приховування реальних фактів, що мали місце, створення штучних доказів винуватості зазначених у ньому осіб та ігнорування викладених в акті від 30.12.2022 доводів і заперечень …».

Саме ці обставини, за твердженнями позивача, свідчать про порушення вимог Порядку № 608.

З цього приводу суд зазначив таке.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами в адміністративному судочинстві, як вказано у частині першій статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

На думку суду, додані до позовної заяви підписаний ОСОБА_23 30.12.2022 «Акт службового розслідування по факту не виконання бойового наказу командира 1-го загону старшим матросом ОСОБА_5 та старшим матросом І.Куштером» та пояснення не відповідають вимогам щодо належності та допустимості доказів.

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наказ, правомірність якого заперечує позивач, був прийнятий на підставі Акта (в якому, у тому числі, викладений зміст письмових пояснень ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 ОСОБА_4 ).

Той варіант акта, який, зі слів позивача, йому надав ОСОБА_7 для ознайомлення (що, до речі, не передбачено Порядком № 608), не був поданий командиру В/ч для прийняття рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.

Судом встановлено, що дисциплінарне стягнення було накладено не пізніше встановленого статтею 87 Дисциплінарного статуту строку (в даному випадку місяць від дня закінчення службового розслідування), а вид застосованого стягнення передбачений статтею 48 Дисциплінарного статуту.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про те, що матеріали проведеного службового розслідування підтверджують факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, підстави для тверджень про недотримання посадовою особою В/ч, яка проводила службове розслідування, вимог Порядку № 608 відсутні, накладення дисциплінарного стягнення відбулося у відповідності до норм Дисциплінарного статуту, в зв`язку з чим вимога позивача про визнання протиправним та скасування пункту 3 Наказу задоволенню не підлягає.

Частиною шостою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У постанові від 08.02.2023 у справі № 521/2365/23 (номер провадження 3/521/3572/23) Малиновський районний суд м. Одеси суд встановив відсутність доказів, які беззаперечно доводять наявність адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні. Також суд зазначив про відсутність доказів на підтвердження повноважень особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення.

Суд зауважив, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, згідно з текстом постанови, досліджувалися інші докази, і саме на підставі цих доказів був зроблений висновок про відсутність у діяннях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

У цій справі, як вказано вище, Наказ було видано на підставі тих матеріалів службового розслідування, що були подані командиру В/ч для прийняття рішення, і сукупність цих матеріалів доводить факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку.

Крім того, висновок суду про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, за відсутності у тексті постанови інформації про вчинення дій (допущення бездіяльності), не впливає на оцінку у межах цієї справи правомірності Наказу.

Стосовно позовних вимог про нарахування та виплату за грудень 2022 року та за січень 2023 року додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168) суд зазначив таке.

Пунктом 1 Постанови № 168 Кабінет Міністрів України установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Відповідно до змін, що були внесені постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2023 № 43, з 21.01.2023 абзац перший пункту 1 Постанови № 168 має такий зміст:

«Установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах».

Також пункт 1 Постанови № 168 після абзацу першого було доповнено абзацом: «Особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), розмір додаткової винагороди може бути збільшений відповідно до умов та розмірів, визначених Міністерством оборони, але не більше ніж до 50000 гривень».

Відповідно до чинної до 21.01.2023 редакції пункту 21 Постанови № 168, порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначається керівниками відповідних міністерств та державних органів.

З 21.01.2023 пункт 21 Постанови № 168 має такий зміст: «Установити, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень».

У пункті 1 Постанови № 168 вказано, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Згідно з доданою до відзиву довідкою від 03.05.2023 № 525 (арк. 155), за грудень 2022 року та за січень 2023 року ОСОБА_1 додаткова винагорода (30000 гривень) та додаткова винагорода (100000 гривень) не були нараховані.

Представник В/ч в судовому засіданні підтвердила відсутність відповідних наказів.

Причини невиплати додаткової винагороди відповідач повідомив у відзиві. Так, В/ч зазначила, що діяла на підставі «Окремого доручення від 23.06.2022 № 912/з/29» Міністерства оборони України.

До відзиву доданий текст окремого доручення (арк. 109-112, дата та номер не зазначені). Згідно з текстом, Міністр оборони України, «з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022р. № 168», вимагав від осіб, вказаних у дорученні, «до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень не включати військовослужбовців, які … відмовились виконувати бойові накази (розпорядження) за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошене наказом командира (начальника)» (пункт 9.7).

Посилання відповідача на окреме доручення як на підставу для невиплати позивачу додаткової винагороди за січень 2023 року суд відхилив, оскільки у пункті 9.7 окремого доручення вказано про невиплату за той місяць, в якому мала місце відмова військовослужбовця виконувати бойові накази (розпорядження). Таким місяцем, згідно з Наказом, є грудень 2022 року, тому суд встановив, що у відповідача не було жодних підстав для невиплати позивачу додаткової винагороди за січень 2023 року.

Щодо невиплати додаткової винагороди за грудень 2022 року суд вказав таке.

Згідно з абзацом другим пункту 4 статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

«Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (далі Порядок виплати) був затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

Відповідні зміни (на виконання пункту 21 Постанови № 168) до Порядку виплати (доповнення його розділом «XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану») були внесені наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 № 44 «Про внесення Змін до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам». Цей наказ набрав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з 01 лютого 2023 року.

Отже, до 01.02.2023 умови, за яких додаткова винагорода не підлягає виплаті, не були нормативно врегульовані.

Відповідно до пункту 3.4 розділу 3 затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.07.2018 № 370 «Інструкції з діловодства та документування управлінської інформації в електронній формі в Міністерстві оборони України та Генеральному штабі Збройних Сил України», затвердженої наказом Міністерства оборони від 26.07.2018 № 370, окреме доручення (доручення) форма реалізації управлінських повноважень керівника, що передбачає постановку конкретного завдання, визначення його предмета, мети, строку та відповідальної за виконання посадової особи. Доручення надається до конкретно визначеного документа.

Окреме доручення, на яке послався відповідач, не є правовим актом, прийнятим відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, тому, в силу статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, на застосовується судом при вирішенні справи.

З урахуванням наведеного суд встановив, що відповідач не довів правомірність невиплати позивачу додаткової винагороди.

Як вказано вище, згідно з пунктом 1 Постанови № 168, виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Судом встановлена відсутність таких наказів, тому захист порушеного права позивача на отримання додаткової винагороди має здійснюватися шляхом зобов`язання В/ч вчинити певні дії видати відповідні накази.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невиданні наказів про виплату ОСОБА_1 за грудень 2022 року та за січень 2023 року додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ) видати накази про виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) за грудень 2022 року та за січень 2023 року додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

У задоволенні позовних вимог в частині скасування пункту 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 22.01.2023 № 11 «Про результати службового розслідування по факту невиконання бойового наказу командира 1-го загону старшим матросом ОСОБА_5 та старшим матросом І.Куштером» відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Птичкіна