Справа № 754/10299/22
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Безименної Н.В., Собківа Я.М., за участю секретаря: Висоцького А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від "14" березня 2023 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, Інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції у м. Києві сержанта поліції Дундика Дмитра Олександровича про визнання дій неправомірними та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати дії службової особи інспектора поліції Дундик Д.О. з притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності - протиправними;

- скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення від 27.10.2022 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн;

- стягнути з Казначейської служби на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 40 000,00 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що правил дорожнього руху не порушував, правопорушення не вчиняв, однак, працівники патрульної поліції упереджено, незаконно визнали його винним у вчиненні адміністративного правопорушення та застосували до нього адміністративне стягнення у вигляді накладення штрафу.

Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від "14" березня 2023 р. позов задовольнив частково.

Скасовано постанову серії ЕАР № 6084953 від 27.10.2022 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення адміністративного порушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн (дві тисячі гривень) на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, то наявні підстави для скасування спірної постанови.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, то це свідчить про завдання йому моральної шкоди незаконним рішенням уповноваженої особи державного органу. Однак, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вирішив, що на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 2 000,00 грн.

Позивач, не погоджуючись із судовим рішенням в частині відшкодування моральної шкоди, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить змінити рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди, стягнувши таку шкоду в розмірі 40000,00 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано та несправедливо трактував моральні страждання позивача, тому дійшов неправильного висновку про стягнення 2000,00 грн моральної шкоди.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів скаржника і правильності висновків суду першої інстанції.

19.06.2023 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано неможливістю прибути в судове засідання з тих підстав, що він представляє іншого клієнта у іншій справі, розгляд якої призначено на 20.06.2023 о 10:45.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на таке.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів зазначає, що явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, усі учасники справи скористались своїми правами для подачі відзиву, письмових пояснень, тощо. Будь-яких нових доказів або обставин к справі сторонами не наведено, клопотань про їх витребування/долучення тощо не заявлено.

За таких умов, а також приймаючи до уваги скорочені строки розгляду окремих категорій термінових адміністративних справи (до яких відноситься розглядувана справа в силу вимог ст.286 КАС України) та враховуючи наявність достатніх, належних і допустимих доказів у справі для розгляду її по суті позовних вимог, апеляційний суд в силу приписів ч. 2 ст. 313 КАС України дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін (їх представників).

У судове засідання з апеляційного розгляду справи учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не прибули, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив здійснити розгляд справи за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.10.2022 капітаном поліції бат. УПП рота ТОР Управління патрульної поліції в місті Києві Єсипенко Дмитром Олександровичем складено постанову серії ЕАР № 6084953 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за змістом якої 27.10.2022 о 21:15 в м. Київ, проспект Голосіївський, 17 водій ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом «SsangYong Rexton», номерний знак НОМЕР_1 , за на дорозі з двостороннім рухом, яка має дві смуги для руху в одному напрямку, здійснив виїзд на призначений для зустрічного руху бік дороги, чим скоїв адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Враховуючи наведене, на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн.

З наданого відповідачем витягу із системи інформаційного порталу Національної поліції України «АРМОР» щодо постанови серії ЕАР № 6084953 від 27.10.2022 не вбачається, що пункт 8 такої постанови «До постанови додається» був заповнений.

Судом досліджено долучений Департаментом до матеріалів справи диск з відеозаписом з бодікамери ID реєстратор 470201, дата відеозапису 27.10.2022, початок зйомки 21:14, кінець зйомки 22:29.

На відповідному відео зафіксовано процес спілкування ОСОБА_1 з представниками поліції. Сам факт вчинення правопорушення на такому відео не зафіксовано.

Як вбачається з відео, ОСОБА_1 було запропоновано просвітити зіниці, оскільки їдучи за транспортним засобом, в якому пересувався водій ОСОБА_1 , представники поліції спостерігали як його «вело ліворуч» з перетином подвійної суцільної смуги, водій «петляв», у зв`язку з чим у поліції виникли підозри щодо стану, в якому пересувається водій.

Водій ОСОБА_1 відмовився просвічувати зіниці, проте погодився пройти освідування в лікарні (о 21 год 26 хв).

Примітно, що з обговорення між поліцейськими на запису вбачається, що при складанні оскарженої постанови поліцейський не був впевнений у наявності відеозапису фіксації правопорушення, роблячи припущення, що воно зафіксовано на відео з службового авто 3782.

Крім того, о 21:48 поліцейський в розмові з колегами вказує, що водія «тягнуло вліво, одним колесом заїжджав на подвійну суцільну», а о 21:57 говорить про те, що водій тричі виїхав двома колесами на подвійну суцільну смугу.

З запису вбачається, що в певний момент поліцейські обговорюючи ситуацію, що склалась, засумнівались у правомірності своїх дій та обговорювали можливість винесення «попередження».

На вимогу водія та його захисника надати докази правопорушення поліцейський повідомив про відсутність такої технічної можливості (22:14).

Не погоджуючись з постановою відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вбачається, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вимога ефективності судового захисту, закріплена в національному законодавстві, перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Частиною 5 ст. 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Шкода, завдана фізичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом..

Такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Подібний висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18), від 26.02.2020 у справі № 142/143/17 (провадження № 61-5739св19).

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому, з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 (провадження № К/9901/37372/18) у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування.

Крім того, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції достовірно встановив, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення рішенням суду, порушення порядку притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Оскільки судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, це свідчить про те, що позивач від таких дій переніс негативні емоції, був вимушений доводити свою правоту в суді.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли певного рівня «страждань». Зокрема, доведено, що незаконне притягнення до адміністративної відповідальності потягло затримку позивача на понад годину, при цьому це передувало настанню комендантської години. При цьому, дії поліції, які первинно визначили причину зупинку, як підозру на стан алкогольного/наркотичного сп`яніння, в чому й звинуватили водія, а в подальшому, отримавши від водія згоду на проходження медичного освідування, не вчинивши відповідної перевірки, винесли постанову щодо відповідного водія за перетин подвійної суцільної лінії без достатніх правових підставі - за відсутності доказів вчинення відповідного правопорушення.

З огляду на встановлені обставини у цій справі, обґрунтованими є доводи позивача про завдання йому моральної шкоди незаконним рішенням уповноваженої особи державного органу.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині визначення розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, правильно зазначив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом. Наразі немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Тому будь-яка компенсація моральної шкоди може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Керуючись приписами ст.ст. 23, 1174 ЦК України суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, врахував обставини, при яких моральна шкода була заподіяна, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, глибину та тривалість душевних страждань позивача, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого попереднього стану.

Також суд першої інстанції врахував тривалість переживань позивача, а саме: від дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності до дня ухвалення судового рішення про скасування постанови про накладання адміністративного стягнення та набрання ним законної сили.

Отже, на переконання колегія суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, з урахуванням вимог розумності та справедливості, на користь позивача підлягає відшкодуванню сума моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди є співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу.

Визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 40 000,00 грн є завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального та процесуального права.

Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у відповідній частині, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від "14" березня 2023 р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Судді:Л.Т. Черпіцька Н.В. Безименна Я.М. Собків