Справа № 420/2837/23
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/2837/23

Категорія: 106000000 Головуючий в 1 інстанції: Пекний А. С.

Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, яка виразилася у невиплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки з 11.11.2014 року по день фактичного розрахунку - 19.01.2023 року;

зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 11.11.2014 року по день фактичного розрахунку - 19.01.2023 року, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що наказом начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління (по стройовій частині) від 10 листопада 2014 року № 181 виключено зі списків особового складу управління. Абзацом 10 пункту 1 наказу начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 10 листопада 2014 року № 181 було визначено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 у розмірі 50% за кожен повний календарний рік служби (всього 32 календарних років). Однак, зазначена одноразова грошова допомога по звільненню була нарахована та виплачена позивачу без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яка входила до складу отримуваного ним грошового забезпечення. На виконання рішення суду 19.01.2023 року відповідач перерахував на рахунок позивача кошти в розмірі 54687,83 грн. Днем фактичного розрахунку по заборгованості є 19.01.2023 року. Однак, при цьому, відповідач не виплатив позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки з 11.11.2014 року по день фактичного розрахунку - 19.01.2023 року, що стало підставо звернення до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року позов ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки з 11.11.2014 року по 19.01.2023 року.

Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 11.11.2014 по 11.05.2015 у сумі 54683 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот вісімдесят три) грн 95 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що КЕВ м. Одеса є розпорядником бюджетних коштів третього рівня - КЕВ м. Одеса не має можливості самостійно розпоряджатися бюджетними коштами, адже є структурою, яка повністю фінансується за рахунок Державного бюджету та вказує про врахування істотності частки при розрахунку суми.

Відповідно до ст. ст. 10, 12-2, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», враховуючи рішення Ради суддів України від 24.02.2022 року № 09, наказом голови П`ятого апеляційного адміністративного суду № 9-до/с від 28.02.2022 року, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів та працівників суду у П`ятому апеляційному адміністративному суді в умовах воєнного стану встановлено особливий режим роботи.

З апеляційної скарги вбачається, що апелянт просить розгляд справи проводити за його участю, а тому розгляд справи призначено у режимі відеоконференції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста їх участь в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді заступника начальника управління - головного інженера Південно - Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління та перебував на грошовому забезпеченні в квартирно-експлуатаційному відділі м. Одеси.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 28 жовтня 2014 року № 650 позивача було звільнено у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я) частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІ) та наказом начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління (по стройовій частині) від 10 листопада 2014 року № 181 виключений зі списків особового складу управління.

Абзацом 10 пункту 1 наказу начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 10 листопада 2014 року № 181 було визначено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 у розмірі 50% за кожен повний календарний рік служби (всього 32 календарних років).

Зазначена одноразова грошова допомога була нарахована та виплачена позивачу без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 у справі № 420/5512/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено у повному обсязі.

Визнано дії Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, які виразилися у відмові донарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, протиправними.

Зобов`язано Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 32 календарних роки з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 по справі № 420/5512/19 скасовано, прийнято нову постанову, якою у позові ОСОБА_1 , - відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 19.05.2022 постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі № 420/5512/19 скасовано повністю, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 у справі № 420/5512/19 залишено в силі. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 у справі № 420/5512/19 на розрахунковий рахунок позивача 19.01.2023 перерахована сума грошового забезпечення у розмірі 54687,83 грн.

Відповідач не виплатив позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки з 11.11.2014 року по день фактичного розрахунку - 19.01.2023 року .

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, передбаченого статтею 117 КЗпП України, за період з 11.11.2014 р. по 11.05. 2015 р.

При цьому, дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 54683,95 грн. з урахуваннм істотності частки.

Перевіривши матеріали справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Спірними питаннями у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень статті 117 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до абзацу 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Згідно статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних військовослужбовцям сум, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справах № 806/1899/17, № 806/1551/17, від 19.04.2018 у справі № 806/1183/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17 та в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа №120/3857/19-а).

Крім того, колегія суддів зазначає, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, а отже доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, індексація тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Враховуючи, що позивач проходив службу у відповідача, який всупереч норм чинного законодавства не здійснив з ним повного розрахунку на день виключення зі списків особового складу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України, що вірно встановлено судом першої інстанції.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що розрахунок середньомісячного заробітку розраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Отже, як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 7 розділу І Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 19.01.2023, виплативши на виконання рішення суду одноразову грошову допомогу з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення у сумі 54687,83 грн.

Згідно із наданою відповідачем довідкою про грошове забезпечення позивачу нараховано за вересень-жовтень 2014 року 18506,88 грн. (9253,44 грн. + 9253,44 грн.) Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 61 день.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 303,19 грн (18506,88 грн/61 календарний день).

Затримка розрахунку при звільненні становить 2992 календарних днів (період з 11.11.2014 по 19.01.2023).

Водночас, суд першої інстанції правомірно враховує, що з 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (19.01.2023), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 11.11.2014, проте не більш як за шість місяців, що становить 182 календарні дні (з 11.11.2014 по 11.05.2015).

Із цього слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст.117 КЗпП України шестимісячного терміну становить 55180,58 грн. (303,19 грн. х 182 календарних днів).

Водночас, колегія суддів враховує, що за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити належні до виплати суми. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 р.

Так, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при обрахунку суми належної позивачу до виплати правомірно прийнято до уваги істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 54683,95 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі №6-39цс11 та постанові Верховного Суду від 10.05.2019 року у справі № 815/714/16.

Відтак, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 20 червня 2023 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова