Справа № 640/20346/22
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2023-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року № 640/20346/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Перепелиця А.М., при секретарі судового засідання Ягельська А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УКР-ГРЕЙН-ЕКСПО» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «УКР-ГРЕЙН-ЕКСПО» з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві №2 від 29.12.2021 форми «Р» та №2 від 29.12.2021 форми «В4».

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню, оскільки висновки контролюючого органу спростовуються належно оформленими первинними документами та підтверджують належне, обґрунтоване декларування податкових зобов`язань.

Крім того, в обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначив, що контролюючим органом не зазначено та не додано жодного документу (заяви, доповідної записки, службової інформації тощо), що могли б слугувати обґрунтованою причиною правомірності призначення перевірки, що суперечить приписам та вимогам чинного податкового законодавства. В свою чергу, недотримання контролюючим органом вимог податкового законодавства України щодо призначення документальної позапланової невиїзної перевірки без визначення правових підстав призвело до звуження прав позивача як платника податків, що свідчить про протиправність здійсненого заходу податкового контролю та прийняття за його наслідками актів індивідуальної дії, оскільки вказані порушення виключають допустимість як доказів відомостей, отриманих в ході такої перевірки, та, відповідно, нівелюють її результати.

Керуючись викладеними обставинами, на підставі зазначених аргументів про протиправність прийнятого податковим органом податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

На виконання положень п.2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

23.01.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена судді Перепелиці А.М.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.01.2023 прийнято та відкрито провадження в адміністративній справі №640/20346/22, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

В заперечення до позову у відзиві представник податкового органу зазначив, що оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення прийняті уповноваженими особами податкового органу в межах вимог чинного законодавства, зокрема, представник податкового органу зазначив, що позивач, не скористався можливістю надати всі необхідні первинні документи для підтвердження законності декларування від`ємного значення з ПДВ до проведення перевірки, не надав заперечення до акту проведення перевірки з вищевказаними необхідними документами, та не надав підтверджуючі документи до позовної заяви, а відтак у позивача відсутнє право на бюджетне відшкодування, оскільки таке право не підтверджено первинними документами.

Представник відповідача зазначив, що у зв`язку з ненаданням до перевірки (в ході перевірки) копій договорів, первинних документів та інших документів, які є документальним підтвердженням правомірності відображення від`ємного значення з ПДВ за вересень 2021 року, яке визначене з урахуванням податку на додану вартість, задекларованого у попередніх звітних періодах, не можливо підтвердити правильність відображених показників декларації з податку на додану вартість за серпень 2021 року.

На підставі викладених обставин представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.03.2023 продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 05.04.2023 о 14:00.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судових засіданнях представник позивача підтримав викладені у позовній заяві аргументи і доводи та просив суд задовольнити позовні вимоги шляхом скасування прийнятих податковим органом податкових повідомлень-рішень. Представник відповідача заперечував щодо задоволенні позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, а також оцінивши наявні в матеріалах належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що відповідно до п.п.78.1.8 п.78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, та наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 10.11.2021 №8914-п призначено з 12.11.2021 проведення документальної позапланової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальності «УКР-ГРЕЙН-ЕКСПО» з питань законності декларування від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн. за вересень 2021 року.

З метою організації проведення перевірки, посадовими особами управління податкового аудиту у сфері торгівлі та послуг Головного управління ДПС у м. Києві при виїзді на податкову адресу товариства з обмеженою відповідальності «УКР-ГРЕЙН-ЕКСПО» за адресою: вул. Звіринецька, буд.63, м. Київ, 01014 та встановлено відсутність за місцезнаходженням (податковою адресою) підприємства та посадових осіб, про що складений акт №6041/Ж6/26-15-07-02-02 від 15.11.2021 «Що засвідчує факт відсутності товариства з обмеженою відповідальності «УКР-ГРЕЙН-ЕКСПО» та його посадових осіб за місцезнаходженням суб`єкта господарювання»

Таким чином, відсутність товариства з обмеженою відповідальності «УКР-ГРЕЙН-ЕКСПО» та його посадових осіб за місцезнаходженням суб`єкта господарювання, унеможливило проведення документальної позапланової виїзної перевірки, у зв`язку з чим на підставі наказу Головного управління ДПС у м. Києві 17.11.2021 №9119-п призначено проведення документальної позапланової невиїзної перевірки з питань законності декларування від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гри. за вересень 2021 року, яке визначене з урахуванням від`ємного значення з податку на додану вартість, задекларованого у попередніх звітних періодах за лютий, березень, квітень, травень, червень, лишень, серпень 2021 року.

В подальшому, уповноваженим особами податкового органу було направлено засобами поштового зв`язку рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на податкову адресу підприємства (трекінг, номер відправлення: 662): вул. Звіринецька, буд. 63, м. Київ, 01014 копію наказу від 17.11.2021 №9119-п та повідомлення від 17.11.2021 №1914/26-15-07-02-02-22 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Надалі, на підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.8 п.78.1 ст.78 ПК України, наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 17.11.2021 №9119-п, була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка товариства з обмеженою відповідальності «УКР-ГРЕЙН-ЕКСПО» (код 39673098) з питань законності декларування від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн. за вересень 2021 року (податкова декларація з податку на додану вартість від 19.10.2021 №), яке визначене з урахуванням від`ємного значення з податку на додану вартість, задекларованого у попередніх звітних періодах за лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень 2021 року.

В ході проведення перевірки, податковим органом у зв`язку з проведенням позапланової перевірки та відповідно до вимог податкового законодавства неодноразово направлялись запити щодо надання первинних документів на підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивачем з його контрагентами, вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями запиту від 17.11.2021 та від 25.11.2021.

Втім, впродовж строку проведення перевірки позивачем не було надано податковому органу жодного документу та пояснень, про що службовими особами податкового органу було складено акт від 29.11.2021 «Про ненадання документів та письмових пояснень ТОВ «УГЕ» (код 39673098)».

За результатами перевірки складено акт від 06.12.2021 №90043/26-15-07-02-02-17/39673098 та встановлено порушення:

- п.44.1, п.44.6 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198, п.200.1, п.200.2, п.200.4 ст.200 ПК України від 02.12.2010 №2755-VI. зі змінами та доповненнями, в результаті чого:

- завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду рядка 21 Декларації з податку на додану вартість всього у сумі 2 263 195 грн;

- заниження податку на додану вартість, що підлягає нарахуванню та сплаті ло державного бюджету в періоді, що перевірявся, на загальну суму 23 667 грн, в результаті допущених порушень податкового законодавства, що відображено в п.3.2 розділу III акта перевірки.

На підставі встановлених порушень Головним управлінням ДПС у м. Києві було прийнято податкові повідомлення-рішення:

- №2 від 29.12.2021 форми «Р» яким встановлено порушення п.44.1, п.44.6 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198, п.200.1, п.200.2, п.200.4 ст.200 ПК України, яким застосовано суму грошового зобов`язання у розмірі 29 583,00 грн;

- №2 від 29.12.2021 форми «В4» яким встановлено порушення п.44.1, п.44.6 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198, п.200.1, п.200.2, п.200.4 ст.200 ПК України, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 2 263 195,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим податковим органом податковим повідомленням-рішенням, вважаючи їх протиправними позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 №2755-VI, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (далі ПК України).

Як визначено пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до вимог пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду.

Згідно з п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень ПК України.

Згідно з п.135.1 ст.135 ПК України, базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із ст.134 ПК України з урахуванням положень цього Кодексу.

У відповідності до вимог п.198.1 ст.198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до вимог п.198.2 ст.198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з вимогами п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 ПК України, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

В свою чергу, суд звертає увагу, що ст.2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон №996-ХІV) визначено, що його дія поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно - правових форм власності.

Виходячи з вимог п.2 ст.3 Закону № 996-ХІV, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону №996-ХІV встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документи; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

В контексті вказаного, суд вважає за необхідне звернути увагу, що Верховним Судом у постанові від 05.05.2020 у справі №826/678/16 зазначено, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

На підтвердження правомірності формування даних податкового обліку та фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, платник податків повинен мати відповідні належно оформлені первинні документи, які і є підставою для формування даних податкового та бухгалтерського обліку.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених відповідними первинними документами.

Платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки.

Платник податків у разі ненадання документів під час проведення перевірки не позбавлений права надання таких і після завершення такої перевірки, які мають бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, повинні фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, у тому числі і наявність таких обставин: відсутність первинних документів обліку, недоліки в їх заповненні, відсутність економічної доцільності проведення відповідних господарських операцій, неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, та інші обставини, які можуть свідчити про вчинення операцій, що не мають на меті досягнення позитивного економічного ефекту, натомість мають на меті отримання неправомірної вигоди, у тому числі преференцій з боку держави.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на час вирішення спору), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом відповідних доказів про порушення платником податків норм податкового законодавства, останній має спростовувати ці доводи відповідно до вимог ч.1 ст.71 КАС України, якими передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Верховним Судом у вище наведеній постанові також зазначено, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про реальність спірних господарських операцій, виходячи з наявності та надання Позивачем до суду первинних документів, які підтверджують фактичне здійснення таких операцій, проте висновки суду, що надані Позивачем документи є належними та достатніми доказами у справі, Верховний Суд визнав такими, що фактично здійснено без врахування положень п.44.6 ст.44 ПК України, оскільки як вбачається з акта перевірки первинні документи по правовідносинах з контрагентами до перевірки Позивачем взагалі не надавались, такі було надано лише до суду.

Як висновок Верховний Суд зауважив, що позивачем ані в позовній заяві, ані в касаційній скарзі взагалі не ставилось під сумнів та не спростовувалось твердження контролюючого органу, викладені в акті перевірки, який є носієм доказової бази, про ненадання ним до перевірки первинних документів. Не вбачалось також, що позивач при поданні скарг на податкові повідомлення-рішення обґрунтовував такі безпідставністю тверджень про ненадання документів до перевірки, не вбачалось також, що товариство скористалось своїм правом (п.44.7 ст.44 ПК України) надати до контролюючого органу протягом п`яти робочих днів з дня отримання акта перевірки документи, визначені в акті перевірки як відсутні.

Позивачем також не надано доказів і того, що ним вчинялись будь-які дії, які передбачені нормами ПК України, щодо надання (надіслання) ним первинних документів до контролюючого органу.

Колегія суддів Верховного Суду зазначила, що суд апеляційної інстанції у вищезазначеній адміністративній справі дійшов обґрунтованого висновку, що з огляду на відсутність у позивача первинних документів неможливо підтвердити фактичне вчинення господарських операцій та правомірність формування витрат та ПДВ, а відтак прийняті контролюючим органом оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними.

Обґрунтовуючи позовну заяву представник позивача зазначає, що контролюючим органом не було повідомлено про призначення проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, що позбавило можливості останнього у строк, передбачений абз.2 п.44.7 ст.44 ПК України, надати контролюючому органу документи, які не були надані під час перевірки та заперечення на акт, тому такі первинні документи мають бути враховані.

Втім, в контексті вказаного суд звертає увагу, що згідно з п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.44.6 ст.44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абз.2 п.44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Пунктом 85.2 ст.85 ПК України визначено, що платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

З аналізу положень ст. 85 ПК України вбачається, що з моменту початку проведення перевірки, у Позивача виник обов`язок надати контролюючому органу документи, що стосуються предмету перевірки.

Так, як позивач не надав документи для проведення перевірки, в тому числі, й у строк, визначений абз.2 п.44.7 ст.44 ПК України, у контролюючого органу були законні підстави провести перевірку з використанням наявної у нього податкової інформації щодо задекларованих позивачем сум податкового кредиту та визнати ці суми не підтвердженими документально.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2020 у справі №826/27811/15, де зазначено: «Суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норму абз.1 п.44.6 ст.44 ПК України, відхиляючи довід позивача про наявність у нього відповідних документів на підтвердження суми податкового кредиту по взаємовідносинах з вказаним контрагентом на час удового розгляду. Ця норма вимагає наявність документів на час складення податкової звітності, встановлює правило щодо надання платником податків документів для перевірки, а також юридичний наслідок недотримання нього правила як виключення факту наявності документів на час складення податкової звітності. Вона є складовою механізму правового регулювання податкового обліку і не входить в будь-яку конкуренцію з процесуальними нормами, якими встановлені правила доказування в адміністративному судочинстві».

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 06.08.2019 у справі №160/8441/18.

Аналіз правозастосування ст.44 ПК України, знайшов своє відображення також у постанові Верховного суду від 21.10.2021 №802/1464/17-а в результаті якого судом сформовано наступні висновки:

«Зміст наведених правових норм свідчить, що обов`язок контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів кореспондується з обов`язком платника податків зберігати такі нерв нині документи та надавати їх при перевірці. Не надання таких документів нормами п.44.6 ПК України прирівнюється до їх відсутності. Єдине виключення при застосуванні правових наслідків ненадання платником податків на вимогу контролюючого органу зазначених вище документів становить їх відсутність внаслідок виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами.

Надання первинних документів згодом, у тому числі під час розгляду справи у суді та проведення економічної експертизи, не змінює статусу цих документів, як таких, що були відсутні на час формування даних звітності та їх надання згодом не має правових наслідків для цілей підтвердження правомірності формування спірних сум податкових вигод у відповідний податковий період.

Як вбачається з матеріалів даної адміністративної справи, уповноваженим особами податкового органу було направлено засобами поштового зв`язку рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на податкову адресу підприємства (трекінг, номер відправлення: 662): вул. Звіринецька, буд. 63, м. Київ, 01014 копію наказу від 17.11.2021 №9119-п та повідомлення від 17.11.2021 №1914/26-15-07-02-02-22 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Надалі, на підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.8 п.78.1 ст.78 ПК України, наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 17.11.2021 №9119-п, була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка товариства з обмеженою відповідальності «УКР-ГРЕЙН-ЕКСПО» (код 39673098) з питань законності декларування від`ємного значення з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн. за вересень 2021 року (податкова декларація з податку на додану вартість від 19.10.2021 №), яке визначене з урахуванням від`ємного значення з податку на додану вартість, задекларованого у попередніх звітних періодах за лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень 2021 року.

В ході проведення перевірки, податковим органом у зв`язку з проведенням позапланової перевірки та відповідно до вимог податкового законодавства неодноразово направлялись запити щодо надання первинних документів на підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивачем з його контрагентами, вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями запиту від 17.11.2021 та від 25.11.2021.

Втім, впродовж строку проведення перевірки позивачем не було надано податковому органу жодного документу та пояснень, про що службовими особами податкового органу було складено акт від 29.11.2021 «Про ненадання документів та письмових пояснень ТОВ «УГЕ» (код 39673098)».

Таким чином, оскільки факт ненадання позивачем первинних документів до перевірки зафіксований належними доказами, надані позивачем вже до суду первинні документи не можуть спростовувати обставини, наведені контролюючим органом в акті перевірки.

На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що у зв`язку з відсутністю у позивача на час проведення перевірки первинних документів, неможливо підтвердити фактичне вчинення господарських операцій та правомірність формування витрат та ПДВ, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що прийняті контролюючим органом оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними та скасуванню не підлягають.

Аналогічний правий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №640/20949/18.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, в контексті вказаного вище, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Разом з позовною заявою позивачем надано до суду ряд договорів поставки, зокрема одним із них є договір поставки 1/01-04/21 від 01.04.2021, предметом якого є наступні умови:

1.1. Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність Покупцю, а Покупець - прийняти та оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку визначених цим Договором.

Також, сторонами Договору були затвердженні наступні умови поставки товару:

4.1. Поставка товару Постачальником здійснюється партіями згідно заявок Покупця за місцем знаходження Товару, що знаходиться за адресою, вказаною у специфікації до цього договору (поставка товару на умовах EXW автомобільним транспортом) в порядку, що визначається Офіційними правилами тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2010), якщо інший базис поставки не вказаний у Специфікації.

Пунктом 5.2. вказаного Договору сторонами також було погоджено порядок передачі товару по кількості та якості:

5.2. Разом з Товаром, що поставляється Постачальник зобов?яжаний надати Покупцю наступні документи: товарно-транспортну накладну; видаткову накладну; рахунок - фактуру на оплату; сертифікат якості.

Втім, суд звертає увагу, що до жодного договору поставки який наданий позивачем до матеріалів справи не додано товарно-транспортні накладні, як підтвердження щодо транспортування товару.

Беручи до уваги встановлені обставини суд вважає за необхідне звернути увагу на правову позиціх щодо застосування зазначених норм матеріального права яка була висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05.09.2022 №805/5190/15-а (провадження №K/9901/26415/18), в якій Верховний Суд зазначив наступне: «Отже суд апеляційної інстанції, досліджуючи питання реальності здійснення господарських операцій в контексті фактичного переміщення, перевезення та отримання придбаних товарів, правильно зазначив про документальне не підтвердження факту поставки отриманого від ПП «Спецсервіс» товару транспортними накладними чи дорожніми листами, як це передбачено вимогами законодавства.

Посилання скаржника на те, що товарно-транспортна накладна не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують придбання товару спростовується тим, що товарно-транспортна накладна підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів (якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операцій з постачання товарів. Відсутність TTH, тим не менш, не може бути самостійною підставою вважати господарську операцією такою, що не відбулася, а причини відсутності ТТН у кожному конкретному випадку мають бути досліджені судом.

Тому питання щодо наявності ТТН, а також правильності її оформлення має оцінюватися в сукупності з іншими документами, створеними в процесі здійснення господарської операції».

Аналогічний правий висновок підтриманий також Верховним Судом у постанові від 29.04.2021 у справі №810/3713/16 (провадження №K/9901/48931/18).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 №207 затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні.

За змістом п.1, 2 вказаного Переліку наявність ТТН є обов`язковою у випадку здійснення перевезень на договірних умовах. У випадку ж здійснення перевезення для власних потреб - накладна не оформлюється.

Таким чином, з викладеного в сукупності суд зауважує, що ТТН підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів (якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів.

Вказану правову позицію підтримано Верховним Судом у постанові від 06.02.2020 у справі №806/1339/15 (провадження №К/9901/27277/18).

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу. До того ж товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами (абз.26 та 27 глави І Правил №363).

Також, суд зауважує, що окрім ТТН, обов`язковим документом для відповідного виду/типу та характеру господарських операцій як надання послуг з транспортного експедирування та/або послуг з перевезення вантажів є заявка на перевезення вантажів - документ, який подає замовник перевізникові на підставі укладеного договору про перевезення, який подає замовник перевізникові на підставі укладеного договору про перевезення вантажів на доставляння обумовленої партії вантажів в узгоджені терміни, що має містити відомості, які характеризують найменування та кількість вантажу, терміни та умови перевезення вантажів, дати і години подачі автотранспорту, адреси вантаження (подачі) та розвантаження (здачі/закінчення роботи), відстань перевезення, рід упаковки, розрахунок попередньої вартості перевезення вантажу, порядок, форму і строки оплати, а також іншу додаткову інформацію, передбачену умовами договору.

Суд зауважує, що відсутність належним чином оформлених та визнаних сторонами договорів обов`язкових первинних документів у вигляді товарно-транспортних накладних дає підстави погодитися з доводами податкового органу про ненадання позивачем доказів здійснення транспортування товару та, як наслідок, нереальність здійснення господарських операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №826/13018/18.

Таким чином, суд як висновок зазначає, що надані до суду позивачем первинно-фінансово господарські документи не підтверджують реальність здійснення господарських операцій, оскільки за наданими позивачем договорами відсутні товарно-транспортні накладні, що є невід`ємною частиною договору, та обов`язковим документом для такого виду операцій.

При цьому, суд зауважує, що доводи позивача про підтвердження первинними бухгалтерськими обліковими документами реальності здійснення господарських операцій не спростовують мотивувальної частини Акту перевірки, оскільки, як судом констатовано вище позивач, не скористався можливістю надати всі необхідні первинні документи для підтвердження законності декларування від`ємного значення з ПДВ до проведення перевірки, не надав заперечення до акту проведення перевірки з вищевказаними необхідними документами, та не надав підтверджуючі документи до позовної заяви, а відтак позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Таким чином, враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно з ч.1 ст.9, ст.72, ч.1, 2, 5 ст.77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

Керуючись ст.9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «УКР-ГРЕЙН-ЕКСПО» - відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.

Повний текст рішення виготовлено 19 червня 2023 р.