Справа № 200/14555/21
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року справа №200/14555/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєв Е.Г., суддів Блохіна А.А. , Сіваченка І.В. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 р. у справі № 200/14555/21 (головуючий І інстанції Череповський Є.В. ) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради (далі - відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком; стягнути з Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради на користь ОСОБА_1 не виплачену разову грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік , як учаснику бойових дій у розмірі 8845 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року у справі № 200/14555/21 адміністративний позов задоволено частково, а саме судом: визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком; стягнуто з Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради на користь ОСОБА_1 не доотриману разову грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік, як учаснику бойових дій у розмірі 7354,00 грн.

Представник позивача звернувся до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, просив встановити судовий контроль за виконанням рішення суду у справі №200/14555/21 шляхом зобов`язання Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради подати звіт про виконання рішення суду у місячний строк.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року задоволено заяву представника позивача, адвоката Ухова Р.В. про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по справі №200/14555/21, суд зобов`язав Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради подати до Донецького окружного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року у справі № 200/14555/21.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Забезпечення виконання рішень суду» для забезпечення виконання рішень суду, прийнятих національними судами, а також виплати судового збору, виконавчих витрат і штрафів, накладених державним виконавцем відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» визначає Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2021 № 902 (зі змінами) (далі - Порядок № 902).

Відповідно до п. 8 Порядку № 902 боржник формує окремі списки за черговістю виконання рішень відповідно до пріоритетності спрямування коштів, визначеної пунктом 5 цього Порядку.

Судом не взято до уваги той факт, що законодавчо встановлений механізм забезпечення виконання рішень суду щодо виплати ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань раювої грошової допомоги до 5 травня.

Водночас, необхідно зазначити, що виконання рішень суду можливе лише після отримання органом соціального захисту населення фінансування, тобто цільових коштів з Міністерства соціальної політики як головного розпорядника коштів.

На даний час, позивач перебуває у списку управління щодо черговості виконання рішення суду з дотриманням пріоритетності напрямів під № 39.

Крім того, управлінням щомісячно до Департаменту соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації інформація щодо потреби в бюджетних асигнуваннях для забезпечення грошових зобов`язань, які виникли на підставі рішень на користь стягувана за бюджетною програмою заКПКВК 2501290 «Забезпечення виконання рішень суду».

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, виходив з того, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови, є правовим наслідком судового рішення і саме в його резолютивній частині повинно бути визначено обов`язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за невиконання рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може лише під час прийняття постанови у справі. Разом з тим, рішенням суду судовий контроль, що передбачений ст. 382 КАС України, за виконанням такого рішення не був встановлений. Отже, підстави для задоволення заяви позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд повинен з`ясувати те, чи виконано судове рішення, причини, які призводять до невиконання такого рішення та чи є вони об`єктивними, оцінити ризики, які можуть існувати для позивача у випадку невиконання рішення суду.

У спірному випадку суд першої інстанції виходив з того, що за наслідками розгляду заяви позивача про встановлення судового контролю не було встановлено того, що рішення суду не виконується чи невиконане.

При постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не проаналізував наведені позивачем обставини невиконання рішення суду у даній справі, що набрало законної сили.

При винесені оскаржуваної ухвали судом першої інстанції, як обставину, що впливає на виконання рішення суду, не було враховано той факт, шо Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 3). У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався.

Отже, обставини справи свідчать про те, що грошові кошти у вигляді щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за рішенням суду, які належать позивачу не є власністю управління і не знаходяться на його рахунках. Фактичне, у повному обсязі виконання судового рішення, можливе лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок коштів Державного бюджету.

Станом на теперішній час кошти з Державного бюджету на здійснення виконання рішення суду щодо виплати позивачу недоплаченої разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі 7354,00 грн. до Управління не надходили.

Таким чином, виконати рішення суду в частині виплати грошових коштів буде можливим лише після отримання бюджетного фінансування з Державного бюджету України в порядку черговості.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Позивач має право на пільги, установлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Згідно листа УСЗН Дружківської міської ради вих.-0.2191/8908/21 від 22.10.2021 року, Позивачу було нараховано у 2021 році разову грошову допомогу у сумі 1491,00 грн. відповідно до списку, наданого Дружківським відділенням Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області, але станом на 22.10.2021 року фінансування з державного бюджету на виплату Позивачу зазначеної суми до управління не надходило. Виплата разової грошової допомоги до 5 травня буде здійснена після надходження фінансування.

Факт нарахування Позивачу одноразової грошової допомоги у сумі 1491,00 грн. підтверджується довідкою вих..-0.215/8915/21 від 22.10.2021 року/

Факт нарахування одноразової грошової допомоги у сумі 1491,00 грн. Позивачу підтверджується Платіжним дорученням №4814 від 17.11.2014 року та витягом зі списку одержувачів щорічної разової допомоги до 5 травня 2021 року.

Не погодившись із такими діями відповідача, позивач звернулась до суду з позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року у справі № 200/14555/21 адміністративний позов задоволено частково, а саме судом, зокрема: стягнуто з Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради на користь ОСОБА_1 не доотриману разову грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік, як учаснику бойових дій у розмірі 7354,00 грн.

Представник позивача звернувся до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, просив встановити судовий контроль за виконанням рішення суду у справі №200/14555/21 шляхом зобов`язання Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради подати звіт про виконання рішення суду у місячний строк.

В обґрунтування вказаної заяви представник позивача посилається на те, що у відповіді №0732 від 07.03.2023, УСЗН Дружківської міської ради повідомив, що вони фактично відмовляються виконувати рішення суду, оскільки вказані виплати проводяться на їх розсуд.

На підтвердження вказаних обставин до заяви доданий лист Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради № 0732 від 07.03.2023 в якому зазначено, що виплата бюджетних коштів за рішеннями Донецького окружного адміністративного суду буде здійснена в порядку черговості та в межах бюджетних асигнувань після надходження коштів з Державного бюджету України.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки матеріали справи не містять доказів щодо виконання рішення суду, є законодавчо визначені підстави встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання подати звіт про виконання рішення суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За приписами частин 1 та 2 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд зазначає, що судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

З аналізу зазначених норм законодавства слідує, що КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.

Законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд.

Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Норма статті 382 КАС України не містить застереження, що суд може встановити судовий контроль за виконанням судового рішення лише одночасно з ухваленням останнього.

У випадку ухилення боржника - суб`єкта владних повноважень від виконання судового рішення суд може постановити ухвалу про зобов`язання останнього подати звіт і після постановлення рішення у справі, якщо цього потребують обставини справи.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання або неналежне виконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові ВС від 03.04.2019 року у справі №820/4261/18.

Колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта, про те, що стаття 382 КАС України регулює порядок застосування судового контролю таким чином, що процесуальна можливість зобов`язання подати звіт існує у суду тільки та виключно на стадії прийняття судового рішення, яким спір вирішується по суті заявлених позовних вимог, оскільки положення ч. 1 ст. 382 КАС України не встановлюють зазначеного обмеження. За змістом вказаної норми права обов`язок подати звіт про виконання судового рішення може встановити суд, який його ухвалив. Таке питання може бути вирішене судом одночасно з прийняттям рішення, так і після завершення розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 539/3406/17 також не погодився із висновком про те, що ст. 382 КАС України регулює порядок застосування судового контролю таким чином, що процесуальна можливість зобов`язання подати звіт існує у суду тільки та виключно на стадії прийняття судового рішення, яким спір вирішується по суті заявлених позовних вимог. Верховний Суд зазначив, що законодавець у вказаній нормі процесуального кодексу фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд. Такий контроль здійснюється саме після прийняття судового рішення.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 800/320/17 сформульовано правовий висновок про можливість встановлення судового контролю, передбаченого ст. 382 КАС України, після прийняття кінцевого рішення у справі.

Також, щодо посилання на відсутність виконавчого провадження, суд зазначає, що ст. 382 КАС України не встановлює жодної вимоги щодо обов`язкового звернення з виконавчими листами до органів/осіб, які забезпечують виконання судових рішень, а також надання доказів неможливості державним виконавцем виконати таке судове рішення у порядку Закону України «Про виконавче провадження». Встановлення судового контролю у порядку ст. 382 КАС України є однією з повноцінних форм забезпечення виконання судових рішень, яка встановлена з єдиною метою - фактичне виконання судового рішення на користь позивача. Оскільки статтею 382 Розділ IV КАС України регламентовано інститут судового контролю за виконанням судового рішення, Законом України «Про виконавче провадження» - порядок примусового виконання судового рішення, а Кримінальним кодексом України - кримінальну відповідальність за невиконання судового рішення. Суд зазначає, що право суду на встановлення судового контролю не обмежується відкриттям такого провадження та звернення позивача до органів, що здійснюють примусове виконання рішень судів, не звільняє відповідача від обов`язку вживати дії направлені на виконання рішення суду в самостійному порядку. Виконання судового рішення є частиною процедури відновлення порушеного права особи в судовому порядку, при цьому обов`язок суду контролювати виконання свого рішення закріплено безпосередньо Конституцією України. Колегія суддів зазначає, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є однією з гарантій виконання такого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що станом на дату звернення позивача з клопотанням про встановлення судового контролю за судовим рішенням, та розгляду клопотання, рішення суду не було виконано. Зазначене підтверджується поясненнями відповідача наведеними в скарзі.

З урахуванням обставин справи, характеру спірних правовідносин, предмета та категорії спору, практики правозастосування, що складалася з приводу спорів цієї категорії, зокрема й суду касаційної інстанції, суд погоджується з судом першої інстанції щодо не підтвердження виконання рішення суду у повному обсязі, оскільки на момент розгляду судами першої та апеляційної інстанцій виплати суми разової грошової допомоги здійснено не було.

З пояснень відповідача вбачається, що для забезпечення виконання рішень суду визначено механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Забезпечення виконання рішень суду», та встановлено «Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду» (із змінами), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 р. № 902

Згідно з Порядком № 902, відповдіач щомісячно надає регіональним органам соціального захисту населення інформацію про потребу в бюджетних коштах для забезпечення виконання рішень, підготовлену відповідно до пріоритетності з дотриманням черговості їх виконання за встановленою Мінсоцполітики формою.

Враховуючи черговість виконання рішень за датою їх надходження, позивач перебуває у списку щодо черговості виконання рішення суду з дотриманням пріоритетності напрямів, станом на теперішній час кошти з Державного бюджету на здійснення виконання рішення суду щодо виплати недоплаченої разової грошової допомоги до 5 травня до Управління не надходили.

Суд зазначає, що наведені апелянтом пояснення, в якому зазначено про включення коштів на виплату позивачу разової допомоги до бюджетної програми не є достатнім доказом на підтвердження вчинення Управлінням всіх можливих заходів з метою виконання судового рішення.

Доказів того, що відповідачем щомісяця надається інформація про потребу в бюджетних асигнуваннях з метою виплати заборгованості матеріалами справи не підтверджують.

Доводи апелянта про неможливість виконання судового рішення в частині виплати щорічної разової допомоги до п`ятого травня з огляду на відсутність бюджетних асигнувань на вказані цілі, колегія суддів оцінює критично, оскільки як вже зазначалось доказів вчинення всіх можливих заходів для забезпечення реального здійснення виплати позивачу відповідної суми заборгованості відповідач ні суду першої ні апеляційної інстанції не надав.

Лише посилання на відсутність бюджетного фінансування без вчинення відповідних дій з метою виконання судового рішення в повному обсязі не може бути виправданням з боку Держави невиконання рішення суду та відмови особі у захисті (реалізації) її порушених прав.

Відповідач посилається на запровадженням правового режиму воєнного стану на території України, як підставу неможливості виконання рішення суду з огляду на обмежене фінансування, суд зазначає, що сам лише факт запровадження воєнного стану не може бути підставою для висновку щодо неможливості виконання рішення суду з незалежних від відповідача причин, вказане питання вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів наведених сторонами та наданих у їх підтвердження доказів. Суд також зазначає, що у даному випадку, будь-яких змін до законодавства в частині виконання рішень суду не вносились.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема у пункті 54 Рішення Європейського суду з прав людини, справа «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява N 40450/04), звертав увагу, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції.

В пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

В рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року Європейський Суд з прав людини зауважував, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для задоволення заяви із встановленням строку для подачі до суду звіту про виконання судового рішення у цій справі.

З огляду на наведене вище, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідачем не виконано рішення суду, заява позивача, про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст.308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 р. у справі № 200/14555/21 - залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 р. у справі № 200/14555/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 21 червня 2023 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко