Справа № 320/10108/21
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року № 320/10108/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Колеснікової І.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» військової частини НОМЕР_1

державної прикордонної служби України,

Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській

області

про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення №22 про заборону в`їзду від 05.02.2021, винесеного ЦМУ ДМС у м. Києві відносно ОСОБА_1 ; визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 05.04.2021, винесене заступником начальника відділу начальником 3-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що в оскаржуваному рішенні не зазначено жодного обґрунтування щодо необхідності заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують тривалість заборони громадянину Республіки Еквадор ОСОБА_1 . Відповідачем не наведено в оскаржуваному рішенні будь-яких доказів, які б підтверджували необхідність заборонити Позивачу в`їзд до України, зокрема доказів вчинення ним адміністративного чи кримінального порушення. Отже, рішення Державної міграційної служби України про заборону в`їзду в України ОСОБА_1 прийняте без належних на те законних підстав.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.08.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву.

Відповідач 1 проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначаючи, що до ДМС України надійшло рішення про встановлення позивачу заборони в`їзду на територію України. У вказаному поданні, зокрема, зазначено, що перебування на території України позивача, може призвести до дестабілізації обстановки в Україні та порушень громадського порядку в Україні, відповідно до ч.1. та 3 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Згідно з п. 6 Інструкції Рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у п. 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції. ДМС України на підставі листа, керуючись абз. 2, 3 ч.1 ст. 13 Закону, 05.02.2021 прийнято рішення про заборону позивачу в`їзду в Україну строком на 3 роки. Отже, оскаржуване рішення ДМС України прийнято уповноваженою особою за наявності підстав зазначених у ст. 13 Закону, відповідно до норм Закону та Інструкції.

Відповідач 2 правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення тексту ухвали про відкриття провадження у справі на електронну адресу, про що свідчать довідка про доставку електронного листа, сформована програмним забезпеченням Діловодство спеціалізованого суду.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Паласіос ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Республіки Еквадор, що підтверджується копією паспорту № НОМЕР_2 .

Рішенням №22 від 05.05.2021 року Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області заборонено громадянину Республіки Еквадор ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), стать чоловіча, ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина Республіки Еквадор № НОМЕР_2 , в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки.

Рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України від 05.04.2021 року відмовлено у перетинанні державного кордону на в`їзд до України громадянину Республіки Еквадор ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина Республіки Еквадор № НОМЕР_2 . Підставою відмови є наявність рішення уповноваженого державного органу України про заборону виїзду в Україну.

Вважаючи вказані рішення відповідачів протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Частиною першою статті 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Частинами першою та другою вказаної статті встановлено, що за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України. Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Відповідно до пункту 3 Інструкції Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства затвердженої наказ Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.01.2014 за № 25/24802 рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Підпунктом "б" пункту 4 вказаної Інструкції встановлено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Пунктом 5 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства затвердженої наказ Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.01.2014 за № 25/24802 встановлено, що після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Згідно з пунктом 6 вказаної Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Таким чином, частиною першою статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено вичерпний перелік підстав за наявності яких в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в`їзд в Україну може бути заборонено в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю та якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні. Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається ДМС та її територіальними органами, зокрема, за обґрунтованим зверненням підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Так, рішення від 05.02.2021 року №22 про заборону в`їзду в Україну винесено на підставі подання Відділу боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми ГУ НП у м. Києві НПУ вих №441/125/20/01-2021 від 03.02.2021 року «Про розгляд питання щодо прийняття рішення про примусове повернення в країну походження» із забороною в`їзду в якому вказано наступне:

«У відповідності до пункту 1 статті 1, пунктів 1-3 статті 2, підпунктів 1,2 пункту 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», відділом боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми ГУНП у м. Києві за результатами реалізації оперативної інформації встановлено громадянина Республіки Еквадор ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який за наявною оперативною інформацією прибув до України для організації налагодження каналу постачання в Україну наркотичних засобів, з метою їх подальшої реалізації на території України.

За період перебування на території України ОСОБА_1 систематично порушує правила перебування в Україні, а саме: не має постійного місця проживання та з метою; конспірації постійно його змінює, чим порушує встановлений порядок пересування та зміну місця проживання. З метою незаконної легалізації свого знаходження та знаходження інших іноземців на території України, може використовувати підроблені документи. Не будучи працевлаштованим має постійні не встановлені джерела доходів, займається налагодженням корумпованих зв`язків з метою легалізації свого перебування на території України. На даний час є підстави вважати, що його перебування на території України суперечить інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів Держави, громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

З поміж іншого встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 систематично порушує законодавство України.

Також, встановлено, що громадянин Республіки Еквадор ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, а саме:

23.05.2019 притягувався до адміністративної відповідальності, за ст. 122-4 та ст. 124 КУпАП України, 26.01.2020 притягувався до адміністративної відповідальності, за ч. 1 ст. 130 КУпАП України, 14.12.2020 притягувався до адміністративної відповідальності, за ч. 2 ст. 122 КУпАП України, 15.12.2020 притягувався до адміністративної відповідальності, за ч.1 ст. 122 КУпАП України.»

Пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 2 Закону України "Про національну поліцію" встановлено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності.

Частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пунктів підпунктів 1, 2 пункту 1 статті 23 Закону України "Про національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення.

З аналізу вказаного рішення судом встановлено, що воно не містить викладу обставин, які стали підставами для висновку про те, що позивач хоче повернутися на територію України з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, що буде становити загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законний інтересів громадян України та інших осіб, що проживають на її території.

Суд зауважує, що в зазначеному поданні вказано про те, що відповідна інформація отримана в ході отримання оперативної інформації та проведення оперативно - розшукової діяльності, водночас при цьому звертає увагу на те, що в будь - якому разі отримана інформація мала бути перевірена відповідачем 2 та висновки щодо ймовірності вчинення позивача дій, які становлять загрозу громадському порядку, охороні здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні мають базуватися на певних фактах існування яких має бути підтверджене належними доказами.

Представник відповідача 2 відзиву на адміністративний позов чи інших доказів на підтвердження правомірності прийнятого рішення суду не надав.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що оскаржуваному рішенні не зазначено на підставі яких саме обставин було встановлено факт того, що позивач має намір для прибуття в Україну з метою налагодження каналу постачання наркотичних засобів, або з метою вчинення дій, які становлять загрозу громадському порядку, охороні здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні та відповідно не наведено доказів, які підтверджують їх наявність, а також те, що у суду відсутні докази на підтвердження наявності у позивача мети вчинення відповідних дій, суд дійшов висновку про те, що відповідачем 2 з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2, статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не доведено наявність підстав для надсилання відповідачу 1 вказаних подань.

Як вбачається з рішення №22 від 05.02.2021 єдиною підставою для його видання стало подання від 03.02.2021 №441/125/20/01-2021.

Отже, приймаючи оскаржуване рішення про заборону в`їзду позивача на територію України, відповідач-2 послався на положення частини першої та другої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», проте не надав належних та допустимих доказів того, що перебування позивача на території України може призвести до дестабілізації криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 802/294/17-а (провадження № К/9901/22880/18).

За наведених вище обставин рішення відповідача 2 про заборону в`їзду позивача на територію України від 05.02.2021 №22 є протиправним та підлягає скасуванню.

Оскільки рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про заборону в`їзду позивача на територію України від 05.02.2021 №22 строком на три роки є протиправними та підлягає скасуванню, то і рішення про відмову у перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 05.04.2021, прийняте заступником начальника відділу начальником 3-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» ОСОБА_2 , підлягає скасуванню.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Київського окружного адміністративного суду, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на задоволення позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 1816 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити .

Визнати протиправним та скасувати рішення №22 про заборону в`їзду від 05.02.2021, винесеного ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 05.04.2021, винесене заступником начальника відділу начальником 3-го відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» ОСОБА_2 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України.

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер відсутній, місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідачі: Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області (ідентифікаційний код 42552598, місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А).

Окремий контрольно-пропускний пункт «Київ» військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 )

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.