Справа № 380/12843/22
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/12843/22 пров. № А/857/4297/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Юник А.А.

за участю представників:

позивача - Шуляк Н.О.

відповідача - Задерецький А.В., Рибак Х.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року (головуючий суддя Братичак У.В., м.Львів, проголошено 15:39:59) у справі № 380/12843/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

14.09.2022 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідач 1), Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (відповідач 2), в якому просив: скасувати Наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 від 07.03.2022 №62 в частині мобілізації ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України; скасувати Наказ командира Військової частини НОМЕР_1 Західного ОТО Національної гвардії України від 07.03.2022 №60с/ч, яким ОСОБА_1 призначено на посаду Начальника варти СВ(з00М26) СР 5СБ із званням молодший сержант; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України в особі уповноважених осіб негайно після набрання чинності рішення суду звільнити ОСОБА_1 з військової служби особового складу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Позов обгрунтовує тим, що 07.03.2022 ОСОБА_1 було мобілізовано до лав Національної гвардії України Пустомитівським РВК Львівської області (Третій відділ ІНФОРМАЦІЯ_2). Водночас, під час призову позивача на військову службу в порядку мобілізації, він неодноразово повідомляв про те, що він є завідувачем лабораторії генетики спадкових патологій, старшим науковим співробітником, кандидатом біологічних наук, а тому відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Крім цього, позивач вказує, що протягом періоду 2020-2021 року він переніс ускладнення від КОВІД, внаслідок чого у нього уражено 70 відсотків легень. Зазначає, що має системні захворювання і не є повністю придатний до військової служби. Разом з тим, вищевказані доводи не були взяті до уваги відповідачем 1 й позивача, на його думку, було незаконно мобілізовано та направлено для проходження військової служби у Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт вказує, що в суді першої інстанції представники відповідача 2 зазначали, що відомості про наявність наукового звання та місце роботи не повідомлялось (хоча представник відповідача 2 особисто не була присутня під час проведення співбесіди з позивачем), а потім вже пояснювали суду, що не мали можливості та підстав перевірити надану інформацію. Апелянт вказує, що відповідач 2 зобов`язаний був це зробити. Отже, співробітники відповідача 2 повинні були заповнювати документи первинного обліку, а тому знали або повинні були знати про наявність наукового ступеню, вченого звання та того факту, що позивач працює у науковій установі за основним місцем роботи.

18.04.2023 відповідачем 2 до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що наказ, згідно якого позивача призвано за мобілізацією до військової частини є індивідуальним правовим актом, що вичерпав свою дію фактом призову позивача на військову службу. Як наслідок, скасування такого наказу не призведе до відновлення попереднього становища позивача, адже порядок демобілізації чітко визначений законом і такий порядок не передбачає випадків демобілізації за рішенням суду про скасування наказу про призов. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

З урахуванням приписів ч.4 ст. 229, ч.2 ст. 313 КАС України, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Згідно з витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 07.03.2022 №62, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/022 «Про загальну мобілізацію», 7 березня 2022 року молодшого сержанта ОСОБА_1 призвано третім відділом ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу за мобілізацією під час військового стану та відправлено у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 07.03.2022 №60 молодшого сержанта ОСОБА_1 , який прибув для проходження військової служби під час мобілізації та військового стану із Пустомитівського РТЦК та СП Львівської області, призначений на посаду начальника варти стрілецького взводу (з охорони об`єкта № 26) стрілецької роти (з охорони об`єктів: № 30; № 26; № 27) 5 стрілецького батальйону (з охорони та оборони об`єктів державного значення) м. Дрогобич Львівської області, ВОС-100316П, з 07 березня 2022 року зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення відповідно до Указу Президента України» від 24.02.2022 №69/2022.

Вважаючи наведені накази відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, довели ті обставини, на яких ґрунтуються їхні заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно з частиною 3 статті 1 Закону №2232 військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до абзацу 1 частини 10 статті 1 Закону №2232 громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (міського) військового комісаріату для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії районного (міського) військового комісаріату; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Відповідно до частини 3 статті 37 Закону №2232 призовники, військовозобов`язані та резервісти після прибуття до нового місця проживання зобов`язані в семиденний строк стати на військовий облік та не раніше ніж за три дні до вибуття з місця проживання знятися із зазначеного обліку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (військова служба) в добровільному порядку або за призовом. У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Згідно з цим Указом мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (Закон №3543-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Зокрема, відповідно до частин 3, 5 статті 22 Закону №3543-XII під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту). Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Згідно з пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до пункту 7 цього Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

Згідно з пунктом 12 цього Положення керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження.

Статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації. Зокрема, відповідно до абзацу третього частини 2 статті 23 Закону №3543-XII призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають: наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають вчене звання та/або науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вказує, що обов`язковою умовою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації в умовах особливого періоду для наукових і науково-педагогічних працівників наукових установ та організацій, які мають вчене звання та/або науковий ступінь є їхня зайнятість за основним місцем роботи у цих закладах не менш як на 0,75 ставки.

Оглядаючи матеріали справи, апеляційний суд зазначає наступне.

Позивач, отримавши повістку, з`явився 07.03.2022 до Третього відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 для взяття на облік у зв`язку із зміною місця проживання, проходження медичної комісії та визначення призначення на особливий період. Цього ж дня ОСОБА_1 був поставлений на тимчасовий військовий облік у Третьому відділі ІНФОРМАЦІЯ_2, пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією при Третьому відділі ІНФОРМАЦІЯ_2 та був визнаний придатним до військової служби.

Згідно з витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 07.03.2022 №62, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/022 «Про загальну мобілізацію», 7 березня 2022 року молодшого сержанта ОСОБА_1 призвано Третім відділом ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу за мобілізацією під час військового стану та відправлено у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до довідки Інституту молекулярної біології і генетики НАН України №85 від 06.09.2022 позивач працює в Інституті молекулярної біології і генетики НАН України з 01.08.1990. На даний час, за основним місцем роботи, обіймає посаду завідувача лабораторії генетики спадкових патологій Інституту молекулярної біології і генетики НАН України. Має науковий ступінь кандидата біологічних наук, вчене звання - старший науковий співробітник, а тому відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону №3543-XII.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 11 ст. 38 Закону №2232 призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи. Таким чином, на позивача, як на військовозобов`язаного, на момент виникнення спірних правовідносин, було покладено обов`язок повідомляти відповідний орган, де він перебував на військовому обліку, зокрема про його місце роботи. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що під час проведення мобілізаційних процедур, позивачем до Третього відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 надавалися будь-які документи на підтвердження того, що він працює в науковій установі та його зайнятість за основним місцем роботи у цьому закладі становить не менш як 0,75 ставки. Крім того, вищевказана довідка Інституту молекулярної біології і генетики НАН України №85 була видана лише 06.09.2022, тоді як ОСОБА_1 було призвано на військову службу ще 07.03.2022. Відтак, на момент виникнення спірних правовідносин, така довідка взагалі не існувала та не могла бути надана відповідачу.

Таким чином, позивач не надав належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про порушення відповідачем 1 порядку мобілізації військовозобов`язаного чи безпідставної відмови у наданні йому відстрочки від призову у порядку, визначеному статтею 23 Закону №3543-XII.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що він має системні захворювання і не є повністю придатний до військової служби з огляду на те, що матеріали справи не містять відомостей про визнання позивача непридатним чи обмежено придатним до військової служби за станом здоров`я. За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що відповідачу 1 не могло бути відомо про наявність у позивача підстав, визначених ст. 23 Закону №3543-XII, які дають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Щодо скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 07.03.2022 №60, яким ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення, колегія суддів вказує, що командування Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України не здійснювало призов позивача на військову службу по мобілізації, відповідно наказ від 07.03.2022 №60 прийнятий на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 07.03.2022 №62, який станом на 07.03.2022 був чинним.

Щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в особі уповноважених осіб негайно після набрання чинності рішення суду звільнити ОСОБА_1 з військової служби особового складу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 9 статті 1 Закону №2232 щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.

Статтею 23 Закону №3543-XII передбачені підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних.

Разом з тим, ОСОБА_1 наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 07.03.2022 №60, який прибув для проходження військової служби під час мобілізації та військового стану із ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначений на посаду начальника варти стрілецького взводу (з охорони об`єкта № 26) стрілецької роти (з охорони об`єктів: № 30; № 26; № 27) 5 стрілецького батальйону (з охорони та оборони об`єктів державного значення) м. Дрогобич Львівської області, ВОС-100316П, з 07 березня 2022 року зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення відповідно до Указу Президента України» від 24.02.2022 №69/2022.

Отже, апеляційний суд зауважує, що позивач з 07.03.2022 почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації та набув статусу військовослужбовця.

При цьому, підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період визначені частиною 4 статті 26 Закону №2232. Зокрема, під час дії воєнного стану, законодавством визначено наступний перелік підстав: а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку; в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

З матеріалі справи вбачається, що позивач звертався до Військової частини НОМЕР_1 НГУ з рапортом від 22.08.2022 щодо надання відстрочки від мобілізації. Військовою частиною НОМЕР_1 даний рапорт розглянутий та надано відповідь №50/02/22/1-980 від 25.08.2022. Водночас, як слідує зі змісту вказаного рапорту, позивач не звертався до командира військової частини із проханням звільнити його з військової служби, а просив надати йому відстрочку від мобілізації. Колегія суддів звертає увагу, що командир військової частини не є уповноваженим органом надавати відстрочку від призову на військову службу. Разом з тим, позивач помилково вважає, що командир військової частини повинен був надати йому відстрочку від призову на військову службу, згідно з ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки ОСОБА_1 вже прийнятий на військову службу згідно з Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 та, відповідно, звільнений з неї може бути лише на підставах, визначених статтею 26 Закону №2232. Водночас, встановлений законодавцем в ч. 4 ст. 26 Закону №2232 перелік підстав для звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, в умовах дії воєнного стану є вичерпним. При цьому, ні Законом №2232, ні іншими нормативно-правовим актом, в тому числі Законом №3543-XII, не передбачений порядок звільнення з військової служби військовослужбовця, який не підлягав призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, доведено правомірність оскаржених наказів. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року у справі № 380/12843/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний