Справа № 380/1465/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/1465/23 пров. № А/857/5467/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року у справі № 380/1465/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

суддя в 1-й інстанції Гулкевич І.З.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Департаменту патрульної поліції (далі - апелянт, ДПП, відповідач), в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 суми доплати до грошового забезпечення у розмірі 50% від грошового забезпечення за період 01.12.2020 по 31.12.2020 та з 01.03.2021 по 31.01.2022 пропорційно відпрацьованому часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суми доплати до грошового забезпечення у розмірі 50% від грошового забезпечення за період 01.12.2020 по 31.12.2020 та з 01.03.2021 по 31.01.2022 пропорційно відпрацьованого часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що як поліцейський Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375 має право на додаткову доплату до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу, проте відповідачем була здійснена така доплата лише частково, на думку позивача така виплата має бути зарахована у розмірі 50% від грошового забезпечення. Просить позов задовольнити повністю.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо невиплати ОСОБА_1 доплати до грошового забезпечення у розмірі 50% від грошового забезпечення за період з 01.12.2020 по 31.12.2020 та з 01.03.2021 по 31.01.2022 пропорційно відпрацьованому часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375; зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату до грошового забезпечення у розмірі до 50% від грошового забезпечення за період з 01.12.2020 по 31.12.2020 та з 01.03.2021 по 31.01.2022, пропорційно відпрацьованому часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375; у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 та прийняти нову постанову у справі, якою відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Апелянт не погоджується з оскарженим рішенням, оскільки вважає, що Львівський окружний адміністративний суд, вирішуючи даний публічно-правовий спір, не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустився помилки в частині застосування норм матеріального права, а тому дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Зокрема вказав, що Департаментом патрульної поліції вчинено всі залежні від нього дії щодо здійснення додаткової доплати поліцейським у зв`язку із забезпеченням життєдіяльності населення в межах виділених коштів, а відтак, останнім не допущено протиправної бездіяльності у даному випадку.

З позиції апелянта підставою для отримання додаткової доплати за постановою Кабінету Міністрів України №375 від 29.04.2020 є сукупність умов: особа є поліцейським; під час виконання своїх повноважень поліцейський забезпечує життєдіяльність населення, зокрема, шляхом забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України; наявність відповідного бюджетного фінансування за відповідними бюджетними програмами.

Отже, відповідна додаткова доплата здійснюється не всім поліцейським, а лише окремим категоріям поліцейських, які внаслідок безпосереднього виконання своїх обов`язків забезпечують життєдіяльність населення шляхом забезпечення правопорядку і безпеки громадян, у зв`язку з чим мають з населенням безпосередній контракт.

Така не носить регулярного (постійного) характеру, виплачується лише окремо визначеним категоріям поліцейських і залежить від наявності бюджетного фінансування. Звідси, в разі відсутності належного бюджетного фінансування спірна допомога не виплачується, оскільки її виплата не має безумовного характеру.

Таким чином, обставини, на які посилається Департамент патрульної поліції, в своїй сукупності свідчать про реальну фінансову неспроможність провести виплату вказаних коштів, і відповідно, така обставина зумовлена не недбалістю відповідача чи неналежним виконанням своїх обов`язків, а відсутністю відповідного фінансового забезпечення з бюджету.

Львівський окружний адміністративний суд в ході розгляду справи дійшов висновку, що службові обов`язки позивача пов`язані із взаємодією з населенням, відповідно позивач набув право у спірний період на виплату додаткової доплати до грошового забезпечення у розмірі 50% від грошового забезпечення.

Однак відповідач наголошує, що виконання позивачем посадових обов`язків упродовж всього періоду його служби під час карантину за своїм змістом безпосередньо не свідчить про право позивача на отримання додаткової доплати, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375, оскільки така доплата розраховується пропорційно до відпрацьованого часу в особливих умовах, а не відпрацьованого часу на відповідній посаді. Тобто, у разі, якщо упродовж місяця виконання службових обов`язків не пов`язано із забезпеченням правопорядку і безпеки громадян та внаслідок виконання своїх обов`язків службова особа не мала безпосередній контакт із населенням, то вказана додаткова доплата не нараховується у розмірі до 50% грошового забезпечення.

Наявними в матеріалах справи доказами встановлюється факт залучення ОСОБА_1 для забезпечення правопорядку і безпеки громадян під час карантину та підтверджується виконання позивачем своїх посадових обов`язків передбачених Законом України «Про Національну поліцію» у період за грудень 2020 року та з березня 2021 року по січень 2022 року.

Більше того, рішення про призначення персонального переліку поліцейських, які у зв`язку із виконанням службових обов`язків у період дії карантину мали безпосередній контакт з населенням та встановлення додаткової доплати останнім пропорційно до відпрацьованого часу в особливих умовах, приймає керівник відповідного органу (ДПП).

Однак позивачем не надано суду наказів ДПП, якими визначено персональний перелік поліцейських, які забезпечували правопорядок і безпеку громадян та внаслідок виконання своїх обов`язків мали безпосередній контакт з населенням, до якого включено, зокрема, і позивача та встановлено додаткову доплату до грошового забезпечення у розмірі до 50% грошового забезпечення пропорційно до відпрацьованого часу в особливих умовах за період з 01.12.2020 по 31.12.2020 та з 01.03.2021 по 31.01.2022.

Апелянт вважає, що представник позивача не казав в позовній заяві обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги, а також не надав доказів на їх підтвердження. У позовній заяві також відсутнє будь-яке обґрунтування/розрахунки в частині того, який розмір доплати у зв`язку із забезпеченням життєдіяльності населення на період дії карантину та за який період відповідач не виплатив/виплатив в заниженому розмірі; не аргументовано який повний розмір цієї доплати він вважає правильно обчисленим.

Крім того, апелянт вважає, що позивачем не додержано строку звернення до суду із цим позовом.

Відповідно до пояснень від 03.05.2023 апелянт вказав, що оскільки фінансування для здійснення відповідної доплати поліцейським Департаменту в період з 01.12.2020 по 31.12.2020, з 01.03.2021 по 31.01.2022 не надходило, згідно з приписами Постанови №302 та Постанови №375, оскільки Департамент не є розпорядником коштів та не має повноважень щодо прийняття рішень чи подання звернень про виділення таких коштів, останній вчинив усі залежні від нього дії щодо здійснення додаткової доплати у зв`язку із забезпеченням життєдіяльності населення, в межах виділених коштів.

На підтвердження відсутності фінансування для здійснення додаткової доплати до грошового забезпечення поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, передбаченої Постановою №375 за період з 01 грудня 2020 року по 31.12.2020 року, з 01.03.2021 по 31.01.2022 року скеровано довідки та виписки за 2020 та 2021 роки.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходить службу в Управлінні патрульної поліції у Львівській області ДПП, що підтверджується довідкою наданою ДПП УПП у Львівській області НП України.

Зі змісту відомості про грошове забезпечення за період з 01.10.2020 по 31.01.2022, позивачу виплачено додаткову доплату на період карантину у грудні 2020 року за серпень 2020 у розмірі 2928,76 грн, за вересень 2020 у розмірі 6079,09 грн, за жовтень 2020 у розмірі 6023,10 грн, за листопад 2020 у розмірі 6102,92 грн та у липні 2021 року за січень 2021 у розмірі 6044,04 грн, за лютий 2021 у розмірі 3634,37 грн.

Із рапорту від 02.02.2023 заступника командира батальйону №1 УПП у Львівській області Департаменту патрульної поліції капітана поліції Ярослава Антонюка слідує, що у спірний період позивач під час виконання своїх обов`язків мав безпосередній контакт з населенням. Так, позивач відпрацював наступну кількість змін: грудень 2020- 15; березень 2021 - 15; квітень 2021 - 15; травень 2021 - 11; червень 2021- 15; липень 2021 - 8; серпень 2021- 7; вересень 2021 - 15; жовтень 2021- 16; листопад 2021 - 14; грудень 2021- 10; січень - 2022- 16.

Позивач зазначає, що Департаментом патрульної поліції у період з 01.12.2020 по 31.12.2020 року та з 01.03.2021 по 31.01.2022 не нараховано та не виплачено додаткову доплату до заробітної плати (грошового забезпечення) за роботу в особливих умовах.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції вказав, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Суд першої інстанції висновував про протиправну бездіяльність відповідача щодо виплати позивачу доплати до грошового забезпечення у розмірі 50% від грошового забезпечення за період з 01.12.2020 по 31.12.2020 та з 01.03.2021 по 31.01.2022 пропорційно відпрацьованому часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375.

При цьому належним способом відновлення порушеного права позивача визначено саме зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суми доплати до грошового забезпечення у розмірі до 50% від грошового забезпечення за період з 01.12.2020 по 31.12.2020 та з 01.03.2021 по 31.01.2022 пропорційно відпрацьованому часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375.

Також зазначено, що керівники органів поліції мають право встановлювати відсотковий розмір доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення та які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу СОVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції.

Таким чином, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити додаткову доплату до грошового забезпечення у розмірі саме 50 відсотків грошового забезпечення за виконання службових обов`язків в умовах дії карантину, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375 буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки законодавчо визначений граничний розмір такої надбавки до 50%, тобто встановлено її максимальний відсоток, в межах якого керівник органу має дискрецію на встановлення відсоткового розміру доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу СОVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2.

За таких обставин, вимога позивача у цій частині задоволенню не підлягала.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивач у позовній заяві вказує, що остаточний розмір витрат, які він поніс у процесі розгляду цієї справи, будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, то питання щодо розподілу таких витрат буде вирішуватися судом після надання позивачем відповідних доказів.

Враховуючи зазначені висновки суду першої інстанції, колегія суддів з такими погоджується враховуючи наступне.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України №580-VIII «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 (далі Закон №580-VIII).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 94 Закону №580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №988 «Про грошове Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» №988 від 11.11.2015 (далі Постанова №988) грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни, врегульовані постановою Кабінету Міністрів України №375 від 29.04.2020 (далі Постанова №375).

Пунктом 1 Постанови №375 установлено, що на період дії карантину, встановленого Постановою №211 від 11.03.2020, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям працівників, в тому числі поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, встановлюється додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах.

Пунктом 3 Постанови №375 визначені критерії, яким мають відповідати поліцейські, які включаються до персонального переліку поліцейських, яким установлюється доплата

За приписами п.п. 2-5 Постанови №375 встановлення доплати, визначеної пунктом 1 цієї постанови, працівникам підприємств, установ та організацій, органів державної влади, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів, здійснюється у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення).

Перелік посад (професій) працівників, яким встановлюються такі доплати, визначається відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику.

Персональний перелік працівників, яким встановлюється доплата, визначається керівником (керівником державної служби) відповідного підприємства, установи та організації, органу державної влади.

Доплати, визначені пунктами 2 і 3 цієї постанови, здійснюються за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.

Постановою Кабінету Міністрів України №485 від 10.06.2020 затверджено Порядок використання коштів, виділених для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я (надалі - Порядок №485), який визначає механізм використання коштів державного бюджету за програмами, зокрема: Здійснення доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, за рахунок коштів, виділених з фонду боротьби з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та її наслідками (далі - бюджетні кошти).

Згідно з п. 2 Порядку №485 головним розпорядником бюджетних коштів є МВС. Відповідальними виконавцями бюджетних програм є МВС, Національна гвардія, Адміністрація Держприкордонслужби, ДСНС та Національна поліція (далі органи системи МВС).

Абзацами 1 та 2 п. 4 Порядку №485 визначено, що кошти, отримані органами системи МВС відповідно до пункту 3 цього Порядку, використовуються виключно для: доплати до грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії та Адміністрації Держприкордонслужби, особам рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

На виконання пункту 4 Постанови №375 МВС видано наказ від 03.06.2020 №431 «Про окремі питання організації оплати праці на період дії карантину», яким визначено керівникам, зокрема, Національної поліції України забезпечити встановлення на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, додаткової доплати у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах (пункт 1); виплату додаткової доплати здійснювати поліцейським, які перебувають відповідно на штатних посадах в органах (підрозділах) Національної поліції України (пункт 2); нарахування додаткової доплати здійснювати у відсотковому співвідношенні до заробітної плати (грошового забезпечення) з розрахунку всіх складових, у тому числі премії, за винятком виплат, що носять одноразовий та компенсаційний характер (пункт 3); персональний перелік осіб, яким установлюється додаткова доплата, визначається керівником відповідного органу, закладу, зазначених у пункті 1 цього наказу (пункт 4).

Здійснивши аналіз чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що підставою для отримання доплати за Постановою №375 є сукупність таких умов: 1) особа є поліцейським; 2) забезпечує життєдіяльність населення, зокрема шляхом забезпечення правопорядку і безпеки громадян, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Тим самим вказана доплата здійснюється не всім поліцейським, а лише окремим категоріям поліцейських, які внаслідок безпосереднього виконання своїх обов`язків забезпечують життєдіяльність населення, у зв`язку з чим мають з населенням безпосередній контакт.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач перебуває на посаді поліцейського та виконує службові обов`язки відповідно до посадової інструкції.

Згідно з посадовою інструкцією позивача (а.с.47-53) він займає посаду, на якій забезпечує під час несення служби правопорядок і безпеку громадян, та внаслідок виконання своїх обов`язків має безпосередній контакт з населенням, а тому має право на нарахування та виплату додаткової доплати до грошового забезпечення.

Разом з цим, як встановив суд першої інстанції, що спірна доплата виплачувалась позивачу у грудні 2020 року за серпень-листопад 2020 року та у липні 2021 року за січень-лютий 2021 року, в інші місяці її виплата була припинена. Тобто, відповідач не заперечує, що позивач, перебував на посаді поліцейського та виконував обов`язки, які пов`язані з безпосереднім контактом з населенням, внаслідок чого за серпень-листопад 2020 року та за січень-лютий 2021 року йому нараховувалась доплата, передбачена Постановою №375, у межах виділених бюджетних асигнувань. Однак, за інші періоди, перебуваючи на тій же самій посаді і продовжуючи виконувати ті ж самі службові обов`язки, позивачу така доплата не нараховувалась та не виплачувалась.

У апеляційній скарзі відповідач вказав, що відповідно до пункту 46 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №228 від 28.02.2002, розпорядники беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, планом асигнувань загального фонду бюджету, планом надання кредитів із загального фонду бюджету та планом спеціального фонду відповідно до статті 48 БК України.

З вказаного приводу суд першої інстанції вірно зазначив, що відсутність коштів на рахунку відповідача для виплати доплати на період дії карантину не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відтак, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в рішеннях від 18.12.2018 у справі №820/4619/16, від 14.03.2019 у справі №820/660/17 та від 26.04.2023 у справі №420/19450/21.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправну бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо невиплати ОСОБА_1 доплати до грошового забезпечення у розмірі до 50% від грошового забезпечення за період з 01.12.2020 по 31.12.2020 та з 01.03.2021 по 31.01.2022 пропорційно відпрацьованому часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375.

Крім того, колегія суддів вважає достатньою та обґрунтованою позицію суду першої інстанції про те, що при задоволенні позову є неможливим встановлення судом конкретного розміру відсотка додаткової доплати до грошового забезпечення під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, з огляду на те, що вказане буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде визнання протиправною бездіяльності Департаменту патрульної поліції щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати до грошового забезпечення у розмірі 50% від грошового забезпечення за період з 01.12.2020 по 31.12.2020 та з 01.03.2021 по 31.01.2022 пропорційно відпрацьованому часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375 та зобов`язання Департаменту патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату до грошового забезпечення у розмірі до 50% від грошового забезпечення за період з 01.12.2020 по 31.12.2020 та з 01.03.2021 по 31.01.2022, пропорційно відпрацьованому часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта стосовно ненадання позивачем наказів ДПП, якими визначено персональний перелік поліцейських, які забезпечували правопорядок і безпеку громадян та внаслідок виконання своїх обов`язків мали безпосередній контакт з населенням, до якого зокрема включено і позивача та встановлення відповідної доплати, оскільки відповідно до приписів ч. 2 ст. 77 КАС України відповідний обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача.

Стосовно розрахунку/обґрунтування розміру невиплаченої додаткової допомоги, якого не надав позивач, що з позиції апелянта, є суттєвим порушенням приписів ст.ст. 160, 161 КАС України в частині надання належних та допустимих доказів, колегія суддів зауважує, що повноваження щодо нарахування та виплати відповідного розміру додаткової допомоги належать саме відповідачу, а позивач у разі незгоди з відповідним нарахуванням вправі звернутися до суду із позовом.

Більше того, у межах цього позову, позивач просить суд саме зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити відповідну допомогу, а не стягнути її з відповідача.

Щодо доводів апелянта про пропуск строку звернення до суду із цим позовом колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи вказаним Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).

Частиною 5 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України установлено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд зазначає, що станом на момент виникнення та існування спірних правовідносин частинами першою та другою ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 за №9-рп/2013 при тлумаченні норми ст. 233 КЗпП України виходив з того, що право на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку. Таким чином, у цій статті КЗпП України встановлена додаткова гарантія для осіб, які звертаються до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.

Отже, станом на момент виникнення та існування спірних правовідносин право особи на звернення до суду з позовом щодо стягнення заробітної плати не обмежувалося строком, що було свого роду гарантією прав особи у сфері трудових відносин.

Надалі Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 (набрав чинності 19.07.2022, далі Закон №2352-IX) частини 1, 2 ст. 233 КЗпП України викладено у такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, з 19.07.2022 строк звернення до суду з позовом щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні є обмеженим та становить три місяці з дня одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Поряд з цим, суд зауважує, що частина 2 цієї статті застосовується щодо строку звернення до суду у тих справах, в яких працівника звільнено. Натомість якщо працівник не звільнений, то строк звернення до суду із вимогами щодо виплати заробітної плати статтею 233 КЗпП України не врегульований.

Тому, зважаючи на приписи ст. 3 КАС України, при вирішенні питання строку звернення до суду у справах щодо виплати заробітної плати з 19.07.2022, якщо працівник не звільнений, слід виходити, за правилами прямої дії закону в часі, із спеціальної норми процесуального закону, а саме ч. 5 ст. 122 КАС України, яка встановлює місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби.

Накладаючи на фактичні обставини справи описане нормативно-правове регулювання, можна визначити, що станом на момент виникнення спірних правовідносин та на час їх існування строк звернення до суду з цим позовом не обмежувався, однак станом на час пред`явлення цього позову строк звернення з аналогічними позовними вимогами обмежується та становить один місяць з дня, коли особа дізналася про порушення свого права.

Отже процесуальним питанням, яке підлягає з`ясуванню у цій справі є можливість застосування місячного строку звернення до суду з позовом до правовідносин, які виникли за правового регулювання, яке не обмежувало такий строк, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 за №1-рп/99, ч. 1 ст. 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене, тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Таким чином, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.

Така позиція колегії суддів узгоджується з висновками Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеними у постанові від 24.01.2019 у справі №803/2402/14.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що до правовідносин щодо стягнення заробітної плати, які виникли до 18.07.2022 включно, строк звернення до суду, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у редакції до внесення змін Законом України №2352-IX, не застосовується, тобто є необмеженим незалежно від того, коли було фактично пред`явлено позов.

Протилежний підхід до вирішення цього питання та застосування до спірних правовідносин, які виникли до 18.07.2022, ст.. 233 КЗпП України в редакції Закону України №2352-IX, а відтак і процесуального положення про місячний строк звернення до суду суперечитиме ч. 1 ст. 58 Конституції України та не відповідатиме засаді доступу до правосуддя.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та висновки Верховного Суду викладені в постанові від 26.04.2023 у справі №420/19450/21, також строк звернення до суду із цим позовом не пропущений, а тому колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів також вважає за доцільне зауважити, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року у справі №380/1465/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 21 червня 2023 року