Справа № 380/12461/22
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/12461/22 пров. № А/857/4479/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Большакової О.О., Гінди О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції - Кедик М.В.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 18 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

08 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив: визнати протиправним і скасувати наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26 липня 2022 року № 1049ц, яким з 19 липня 2022 року внесено зміни в наступні накази Генерального прокурора, виключивши з них словосполучення «середній заробіток» у відповідних відмінках: - від 15 березня 2022 року № 436ц та від 31 травня 2022 року № 758ц про увільнення ОСОБА_1 ; визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у ненарахуванні і невиплаті заробітної плати з 19 липня 2022 року в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру»; зобов`язати нарахувати і виплатити йому середньомісячну заробітну плату з 19 липня 2022 року та виплачувати таку щомісячно згідно зі ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що працює в органах прокуратури з липня 2015 року. У квітні 2021 року наказом Генерального прокурора його призначено на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора. Вказує, що на цій посаді працював до 26 лютого 2022 року, у цей день на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 був добровільно мобілізований та прибув для проходження військової служби під час мобілізації та військового стану у військову частину НОМЕР_1 , де на даний момент проходить службу. Зазначає, що на підставі наказу Генерального прокурора від 15 березня 2022 року № 436ц його увільнено з 26 лютого 2022 року від виконання обов`язків за вищевказаною посадою у зв`язку із призовом на військову службу за призовом в особливий період із збереженням посади та середнього заробітку до дня фактичного звільнення (стаття 119 КЗпП України). В подальшому у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Офісу Генерального прокурора на підставі наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора від 31 травня 2022 року № 748ц його призначено на посаду прокурора третього відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора. Крім того, наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 31 травня 2022 року № 758ц прийнято вважати його увільненим з 31 травня 2022 року від виконання обов`язків за вищевказаною посадою. Вказує, що у зв`язку зі змінами, внесеними до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26 липня 2022 року № 1049ц з 19 липня 2022 року внесено зміни в наступні накази Генерального прокурора, виключивши з них словосполучення «середній заробіток» у відповідних відмінках: - від 15 березня 2022 року № 436ц та від 31 травня 2022 року № 758ц про увільнення ОСОБА_1 . Вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті заробітної плати з 19 липня 2022 року в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX (набрав чинності 19 липня 2022 року) внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Таким чином, починаючи з 19 липня 2022 року не зберігається середній заробіток за особами, визначеними в частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України. Беручи до уваги вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26 липня 2022 року № 1049ц, яким з 19 липня 2022 року внесено зміни в наступні накази Генерального прокурора, виключивши з них словосполучення «середній заробіток» у відповідних відмінках: від 15 березня 2022 року № 436ц та від 31 травня 2022 року № 758ц, є правомірним і не підлягає скасуванню. Оскільки позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у ненарахуванні і невиплаті заробітної плати з 19 липня 2022 року в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити середньомісячну заробітну плату з 19 липня 2022 року та виплачувати таку щомісячно згідно з ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26 липня 2022 року № 1049ц, тому, підстави для задоволення таких позовних вимог також відсутні.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не здійснив системного аналізу норм Закону України «Про прокуратуру» в частині гарантій передбачених працівникам прокуратури, статусу прокурора та повноважень прокурора. Вказує, що суд першої інстанції жодним чином не надав оцінку тому факту, що відповідно до частини 1 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» - заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, а лише посилався на КЗпП України, який на працівників органів прокуратури не поширюється, оскільки Закон України «Про прокуратуру» в цьому випадку є спеціальним. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні не вивчено питання щодо його «увільнення», яке Законом України «Про прокуратуру», КЗпП України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» жодним чином не врегульовано і визначення такого терміну немає, а тому припинення нарахування заробітної плати та відповідно сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є незаконним та порушує його гарантії як працівника прокуратури.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що Генеральний прокурор при прийнятті оскаржуваного наказу діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. Вказує, що слід критично оцінювати доводи позивача стосовно необхідності застосування норми статті 81 Закону України «Про прокуратуру», як на підставу отримання ним заробітної плати за період перебування у статусі прокурора з одночасним проходженням військової служби, оскільки до спірних правовідносин слід застосовувати частину 3 статті 119 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ.

Позивачем подано додаткові пояснення, у яких посилається на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у справі № 560/10502/22, в мотивувальній частині якої зазначено, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість застосовування до правовідносин стосовно виплати суддівської винагороди будь-які інші закони та/або підзаконні нормативні акти, у тому числі КЗпП України та Закон України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ. Вважає, що можна провести паралель між Законом України «Про прокуратуру» та Законом України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки вказані закони за своїм змістом та суттю є спеціальними, а норми КЗпП України в даному випадку не можуть застосовуватися.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, додаткові пояснення позивача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працює в органах прокуратури з липня 2015 року.

Наказом Генерального прокурора від 06 травня 2021 року № 495ц призначено ОСОБА_1 на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора (а.с.16).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 26 лютого 2022 року № 50 зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення відповідно до Указу Президента України від 26 лютого 2022 року № 69/2022 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , який прибув для проходження військової служби під час мобілізації та військового стану із ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначений на посаду командира стрілецького взводу м. Львів стрілецької роти з 26 лютого 2022 року (а.с.11).

Наказом Генерального прокурора від 15 березня 2022 року № 436ц ОСОБА_1 увільнено з 26 лютого 2022 року від виконання обов`язків прокурора другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту Офісу Генерального прокурора у зв`язку із призовом на військову службу за призовом в особливий період із збереженням посади та середнього заробітку до дня фактичного звільнення (стаття 119 КЗпП України) (а.с.14).

Наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 31 травня 2022 року № 758ц прийнято вважати призваного на військову службу ОСОБА_1 увільненим з 31 травня 2022 року від виконання обов`язків за посадою прокурора третього відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора (а.с.15).

Наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26 липня 2022 року № 1049ц, керуючись статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року, з 19 липня 2022 року внесено зміни в наступні накази Генерального прокурора, виключивши з них словосполучення «середній заробіток» у відповідних відмінках: від 15 березня 2022 року № 436ц та від 31 травня 2022 року № 758ц про увільнення ОСОБА_1 (а.с.22).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 1-3 ст. 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону № 2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Так, ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (у редакції, що діяла до 19 липн 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у том числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресію Російською Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і на теперішній час.

У подальшому, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, згідно з якими у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Вказаний Закон набрав чинності з 19 липня 2022 року.

Тобто, з 19 липня 2022 року припинено нарахування середнього заробітку працівникам у період проходження військової служби за призовом під час мобілізації.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 26 лютого 2022 року № 50 зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення відповідно до Указу Президента України від 26 лютого 2022 року № 69/2022 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , який прибув для проходження військової служби під час мобілізації та військового стану із ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначений на посаду командира стрілецького взводу м. Львів стрілецької роти з 26 лютого 2022 року (а.с.11).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 26 лютого 2022 року № 50 зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення відповідно до Указу Президента України від 26 лютого 2022 року № 69/2022 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , який прибув для проходження військової служби під час мобілізації та військового стану із Шевченківського РТЦК та СП м. Львова та призначений на посаду командира стрілецького взводу м. Львів стрілецької роти з 26 лютого 2022 року (а.с.11).

Наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 31 травня 2022 року № 758ц прийнято вважати призваного на військову службу ОСОБА_1 увільненим з 31 травня 2022 року від виконання обов`язків за посадою прокурора третього відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора (а.с.15).

Наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26 липня 2022 року № 1049ц, з 19 липня 2022 року внесено зміни в наступні накази Генерального прокурора, виключивши з них словосполучення «середній заробіток» у відповідних відмінках: від 15 березня 2022 року № 436ц та від 31 травня 2022 року № 758ц про увільнення ОСОБА_1 (а.с.22).

Вказаний наказ прийнятий відповідачем у зв`язку з набранням чинності Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

Колегія суддів зауважує, що відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.

Із матеріалів справи слідує, що позивач до призову до Збройних Сил України отримував заробітну плату відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Скаржником в апеляційній скарзі зазначено, що Закон України «Про прокуратуру» не містить обмежень у виплаті заробітної плати прокурору, який перебуває на військовій службі. Також вказано, що відповідно до частини 1 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» - заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами

Стосовно вказаних доводів колегія суддів зазначає, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання призову прокурорів на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та збереження у зв`язку з цим заробітної плати.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, оскільки нормами спеціального Закону не врегульовано питання призову прокурорів на військову службу та гарантій на час виконання державних обов`язків, тому у цій справі застосуванню підлягають ст. 119 КЗпП України, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Натомість, поняття «заробітна плата» та «середній заробіток» не є тотожними, тому посилання скаржника на ч. 1 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» є необгрунтованим.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у п. 2.3. рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.»

У п. 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що на цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання, а, в свою чергу, виплата середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювала особа на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18 липня 2022 року включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що у позивача з 19 липня 2022 року відсутнє право на нарахування та виплату середнього заробітку.

Крім того, суд першої інстанції вірно зауважив, що у рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

У рішенні від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 рокуу справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № № 5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав, свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2- рп/2016).

Суд першої інстанції вірно врахував, що з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, є виправданим та відповідає Конституції України.

Колегія суддів також звертає увагу, що у ч. 3 ст. 119 КЗпП, серед іншого, зазначено, що таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Разом із тим, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», пунктом 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям, зокрема, Збройних Сил, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Відтак, із моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ відсутні правові підстави для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності Законом.

Посилання скаржника на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року у справі № 560/10502/22 колегія суддів відхиляє, оскільки остання прийнята за інших фактичних обставин справи та стосується виплати суддівської винагороди.

Посилання апелянта на те, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не вивчено питання щодо його «увільнення», яке Законом України «Про прокуратуру», КЗпП України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» жодним чином не врегульовано, є безпідставними, оскільки накази про увільнення позивача від 15 березня 2022 року № 436ц та від 31 травня 2022 року № 758ц не є предметом розгляду у цій справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26 липня 2022 року № 1049ц, яким з 19 липня 2022 року внесено зміни в наступні накази Генерального прокурора, виключивши з них словосполучення «середній заробіток» у відповідних відмінках: від 15 березня 2022 року №436ц та від 31 травня 2022 року № 758ц, є правомірним і не підлягає скасуванню.

Оскільки позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у ненарахуванні і невиплаті заробітної плати з 19 липня 2022 року в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити середньомісячну заробітну плату з 19 липня 2022 року та виплачувати таку щомісячно згідно з ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26 липня 2022 року № 1049ц, тому підстави для задоволення таких позовних вимог також відсутні.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2022 року у справі № 380/12461/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. О. Большакова
О. М. Гінда
Повне судове рішення складено 20 червня 2023 року.