Справа № 460/13512/21
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2023-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/13512/21 пров. № А/857/4109/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Большакової О.О., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дубенської міської ради Рівненської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції - Дорошенко Н.О.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - 19 липня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

30 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Дубенської міської ради Рівненської області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення від 10 вересня 2021 року № 1222 про відмову йому у наданні дозволу на викуп земельної ділянки (кадастровий номер :03:002:1801), розташованої в АДРЕСА_1 , площею 0,0040 га у власність для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; зобов`язати прийняти рішення про надання йому дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (кадастровий номер :03:002:1801), розташованої в АДРЕСА_1 , площею 0,0040 га з метою придбання її у власність шляхом викупу.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23 грудня 2016 року між ним і Дубенською міською радою Рівненської області було укладено договір оренди земельної ділянки житлової та громадської забудови (кадастровий номер :03:002:1801), розташованої в АДРЕСА_1 , площею 0,0040 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, а саме: для встановлення торгового павільйону в комплексі з автобусною зупинкою, який після закінчення строку його дії був продовжений до 23 грудня 2029 року. Вказує, що у процесі використання вказаної земельної ділянки, у відповідності до умов договору ним було здійснено будівництво магазину площею 34,4 кв.м., який з 10 січня 2018 року належить йому на праві приватної власності. З метою отримання у власність земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт нерухомості, він звернувся до відповідача із заявою разом з усіма необхідними документами, в якій просив передати її у приватну власність шляхом викупу. Однак рішенням Дубенської міської ради від 10 вересня 2021 року № 1222 йому відмовлено у наданні дозволу на викуп вищевказаної земельної ділянки з покликанням на п. «г» ч. 5 ст. 128 Земельного кодексу України. Наголошує, що вичерпний перелік правових підстав для відмови у задоволенні заяви про відмову в продажу земельної ділянки міститься в Земельному кодексі України і такої причини, як наявність іншого рішення органу місцевого самоврядування там не передбачено. Зазначає, що на цій земельній ділянці не знаходяться об`єкти, які унеможливлюють її передачу у приватну власність. Вказує, що будівництво магазину здійснювалось у комплексі з автобусною зупинкою, при цьому компетентним контролюючим органом було проведено перевірку такого будівництва і не виявлено порушень, а також не зазначено ніяких обмежень щодо використання такої нерухомості, зокрема й ділянки, на якій вона знаходиться. Вважає, що за відсутності правових підстав для ухвалення спірного рішення відповідач зобов`язаний задовольнити заяву та продати йому відповідну земельну ділянку.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що передача земельних ділянок, на яких розташовані зупинки громадського транспорту, у приватну власність прямо заборонена Земельним кодексом України. З урахуванням встановлених обставин та приписів чинного земельного законодавства суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем правомірно було відмовлено у наданні дозволу на продаж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером 0:03:002:1801 позивачу шляхом викупу у приватну власність, оскільки вказана земельна ділянка належить до земель загального користування, є складовою АДРЕСА_1 , а тому не може передаватись у приватну власність на підставі прямої заборони, встановленої п. «г» ч. 5 ст. 128 ЗК України. На переконання суду першої інстанції, у цій конкретній правовій ситуації інтереси громади переважають над правомірними очікуваннями ОСОБА_1 щодо отримання у власність землі під належним йому магазином. Таким чином, у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах і спосіб наданих повноважень та відповідно до приписів матеріального права, а відтак правомірність винесення оскаржуваного рішення від 10 вересня 2021 року № 1222 не спростована у ході судового розгляду.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що вичерпний перелік правових підстав для відмови у продажі земельної ділянки міститься в ч. 5 ст. 128 Земельного кодексу України і такої підстави, як рішення органу місцевого самоврядування про заборону передачі у власність земельних ділянок там не передбачено. Вказує, що дана земельна ділянка не входить до переліку земельних ділянок щодо яких ч. 4 ст. 83 ЗК України встановлена заборона на передачу у власність.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що земельна ділянка, яка перебуває в користуванні позивача, належить до земель загального користування, оскільки є складовою АДРЕСА_1 , тому не може передаватись у приватну власність, в тому числі шляхом викупу. Звертає увагу на те, що у преамбулі оскаржуваного рішення зазначено, що нормативною підставою для його прийняття були, зокрема, ст. 12, 83, 128 ЗК України. Вказує, що заборона щодо передачі земельних ділянок з комунальної вартості у приватну чітко встановлена ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України.

У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 23 грудня 2016 року між ОСОБА_1 (орендар) та Дубенською міською радою Рівненської області (орендодавець) укладено договір оренди землі (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1 Договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови, а саме: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі - для встановлення торгового павільйону в комплексі з автобусною зупинкою, яка розташована на АДРЕСА_1 (а.с.11-13).

Згідно з пунктом 2 Договору, в оренду передається земельна ділянка площею 0,0040 га, в тому числі 0,0040 га забудованих земель, на підставі протоколу проведення земельних торгів (аукціону) від 23 грудня 2016 року.

Пунктами 3 та 4 Договору передбачено, що на земельній ділянці немає розташованих об`єктів нерухомого майна. В оренду передається тільки земельна ділянка, кадастровий номер 0:03:002:1801.

Відповідно до пункту 14 Договору, земельна ділянка передається в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для встановлення торгового павільйону в комплексі з автобусною зупинкою).

23 грудня 2016 року, відповідно до акту приймання передачі, зазначена земельна ділянка передана ОСОБА_1 в користування.

Для виконання пункту 14 Договору, позивачем отримано Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва, затверджені наказом управління архітектури, будівництва та земельних питань Дубенської міської ради № 32 від 25 липня 2017 року, на об`єкт «Будівництво магазину в комплексі з автобусною зупинкою на АДРЕСА_1 » (а.с.14).

За результатами проведення заходу контролю щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проведеного у період 15 січня 2018 року по 23 січня 2018 року і оформленого актом № 14 на замовлення позивача Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області, порушень вимог законодавства у вказаній сфері на об`єкті «Будівництво магазину в комплексі з автобусною зупинкою на АДРЕСА_1 » не виявлено (а.с.15-24).

Відповідно до пункту 14 Договору ОСОБА_1 було здійснено будівництво магазину площею 34,4 м2.

10 січня 2018 року ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на зазначену будівлю магазину, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 103 (а.с.30-31).

Згідно з довідкою Управління архітектури, будівництва та земельних питань Дубенської міської ради від 09 січня 2018 року № 1/108-4, новозбудованому магазину в комплексі з автобусною зупинкою, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 0:03:002:1801, присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (а.с.28).

12 квітня 2019 року Дубенською міською радою прийнято рішення № 3690, яким заборонено надавати земельні ділянки у власність в межах зупинок громадського транспорту, з посиланням на статтю 83 Земельного Кодексу України та пункт 3 ДБН В.2.3-5:2018 (а.с.70).

Рішенням Дубенської міської ради Рівненської області від 08 листопада 2019 року № 4237 позивачу поновлено договір оренди вказаної вище земельної ділянки від 23 грудня 2016 року строком на 10 років (до 23 грудня 2029 року) (а.с.29).

Рішенням Дубенської міської ради Рівненської області від 07 лютого 2020 року № 4513 фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на викуп вищевказаної ділянки у зв`язку з тим, що згідно з рішенням міської ради від 12 квітня 2019 року № 3690 заборонено надання земельних ділянок у власність у межах зупинок громадського транспорту (а.с.33).

Рішенням Дубенської міської ради Рівненської області від 05 червня 2020 року № 4949 фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на викуп вищевказаної ділянки у зв`язку з тим, що згідно з рішенням міської ради від 12 квітня 2019 року № 3690 заборонено надання земельних ділянок у власність у межах зупинок громадського транспорту.

Не погодившись із рішенням Дубенської міської ради Рівненської області від 05 червня 2020 року № 4949, позивач звернувся із позовом до суду.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року по справі № 460/6687/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2021 року, ОСОБА_1 в позові до Дубенської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 05 червня 2020 року № 4949, зі змінами відповідно до рішення № 5017 від 14 серпня 2020 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у наданні дозволу на викуп земельної ділянки (кадастровий номер :03:002:1801), розташованої в АДРЕСА_1 , площею 0,0040 га у власність для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та про зобов`язання прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:1801 з метою її придбання у власність шляхом викупу, - відмовлено повністю.

В цих рішеннях суди вказали, що передача означеної ділянки у приватну власність позивачу неможлива внаслідок заборони, встановленої ЗК України. Оскільки, внаслідок викупу цієї ділянки разом із автобусною зупинкою ОСОБА_1 отримає право безперешкодно нею розпоряджатися на власний розсуд, то це на, переконання суду, може суперечити інтересам територіальної громади міста Дубно щодо користування таким місцем для посадки і висадки пасажирів. Той факт, що зупинка громадського транспорту була споруджена коштом позивача жодним чином не змінює ситуацію, позаяк вказане було умовою відповідного земельного аукціону, і вказана зупинка стала елементом благоустрою міста, тобто стала об`єктом загального користування. Разом з тим, суди зауважили, що права позивача на отримання у власність земельної ділянки, на якій розміщений належний йому на праві власності магазин можуть бути реалізовані виключно у випадку поділу земельної ділянки з кадастровим номером 0:03:002:1801 у встановленому законом порядку на дві: на одній з яких буде розташовуватись магазин позивача і необхідна для його обслуговування територія, а на іншій - зупинка громадського транспорту і тільки в такому випадку встановлені законом обмеження щодо продажу земель комунальної власності будуть усунуті.

На підставі вказаного рішення Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 звернувся до Дубенської міської ради із заявою про надання дозволу на поділ земельної ділянки розташованої у АДРЕСА_1 на дві окремі земельні ділянки.

Рішенням Дубенської міської ради № 648 від 14 травня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер 0:03:002:1801), розташованої у АДРЕСА_1 , площею 0,0040 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для встановлення торгового павільйону в комплексі з автобусною зупинкою), що перебуває у нього в оренді в зв`язку з тим, що немає можливості у поділі, оскільки фактично вся земельна ділянка площею 0,0040 га знаходиться під об`єктом нерухомого майна (магазином).

ОСОБА_1 повторно звернувся до Дубенської міської ради із заявою про продаж земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташованої у АДРЕСА_1 .

Рішенням Дубенської міської ради № 1222 від 10 вересня 2021 року відмовлено громадянину ОСОБА_1 у продажі земельної ділянки (кадастровий номер 0:03:002:1801), розташованої у АДРЕСА_1 , площею 0,0040 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі з земель житлової та громадської забудови на підставі п. «г» ч. 5 ст. 128 Земельного кодексу України (а.с. 39).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 12 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Частиною 1 статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Водночас порядок набуття та реалізації права на землю громадянами встановлений у розділі IV ЗК України.

Відповідно до пункту «а» частини 4 статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Порядок продажу земельних ділянок державної або комунальної власності на підставі цивільно-правових договорів врегульований главою 20 Земельного кодексу України.

Зокрема, частинами першою, другою статті 127 ЗК України визначено, що органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 128 ЗК України продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Отже, до компетенції Дубенської міської ради входить розпорядження землями комунальної власності на території міста Дубно, зокрема, їх передача у приватну власність громадянам шляхом їх продажу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 128 ЗК України громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

До заяви (клопотання) додаються:

а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд);

б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу.

Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Відповідно до частини 5 статті 128 ЗК України підставою для відмови в продажу земельної ділянки є:

а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки;

б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах;

в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності;

г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність;

ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки (частина 6 статті 128 ЗК України).

Проаналізувавши вищенаведені норми, колегія суддів зазначає, що ЗК України визначено чіткий та послідовний алгоритм дій під час продажу земельних ділянок державної або комунальної власності на підставі цивільно-правових договорів, який передбачає подання зацікавленою особою відповідного клопотання (заяви) з необхідними документами та розгляд цього клопотання уповноваженим органом в місячний строк з прийняттям рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, чи рішення про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Водночас перелік підстав для відмови в продажу земельної ділянки є вичерпним та закріплений у частині 5 статті 128 ЗК України.

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив продати йому шляхом викупу у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 0:03:002:1801, площею 0,0040 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, на якій розташований магазин, який належить йому на права приватної власності.

До заяви, зокрема, були додані такі документи: копія паспорта позивача, копія договору оренди землі від 23 грудня 2016 року разом із додатковими угодами про його пролонгацію, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: № 193809648 про реєстрацію іншого речового права (оренди) земельної ділянки та № 110399995 про реєстрацію права власності на збудований на вказаній земельній ділянці магазин.

Таким чином, до вказаного звернення позивач додав усі документи, що були необхідні для вирішення відповідачем порушених у ньому питань. Крім того, заява позивача відповідає вимогам, передбаченим у частині 2 статті 128 ЗК України.

Натомість, відповідач в силу вимог частини 3 статті 128 ЗК України був зобов`язаний: прийняти рішення або про надання позивачу дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки чи про відмову позивачу в продажу земельної ділянки із зазначенням обґрунтованих причин відмови з урахуванням вимог частиною 5 статті 128 ЗК України.

Рішенням Дубенської міської ради Рівненської області № 1222 від 10 вересня 2021року відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на викуп вищевказаної ділянки на підставі п. «г» ч. 5 ст. 128 Земельного кодексу України. У рішенні також вказано, що зазначена земельна ділянка відповідно до Генерального плану м. Дубно, затвердженого рішенням Дубенської міської ради № 4207 від 15 липня 2015 року та Плану зонування території (зонінг) міста Дубно, затвердженого рішенням Дубенської міської ради № 4277 від 09 вересня 2015 року, розташована в межах червоних ліній (а.с.39).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що зі змісту цього рішення слідує, що по суті, підставою для відмови позивачу у задоволенні його заяви є встановлена законом заборона на передачу бажаної ним земельної ділянки у приватну власність згідно з пунктом «г» частини 5 статті 128 ЗК України, оскільки на ній знаходиться транспортна зупинка, а не наявність іншого рішення органу місцевого самоврядування, як стверджує скаржник.

Цей факт також підтверджується змістом рішення Дубенської міської ради від 12 квітня 2019 року № 3690, в якому зазначені покликання на норми статті 83 ЗК України, які забороняють передавати у приватну власність автобусні зупинки, які є землями загального користування. Вказане рішення є чинним (а.с.70).

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у преамбулі оскаржуваного рішення зазначено, що нормативною підставою для його прийняття були, зокрема, ст. 12, 83, 128 ЗК України.

Відповідно до пункту «а» частини 4 статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про автомобільні дороги» вулиця - автомобільна дорога, призначена для руху транспорту і пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про автомобільні дороги» складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування.

Межі вулиці за її шириною визначаються «червоними лініями». Розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах «червоних ліній» вулиці не допускається.

У свою чергу згідно з ДБН В.2.3-5:2018 елементами вулиці чи дороги є, серед інших, зупинки маршрутного транспорту.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» зупинка - це спеціально обладнаний пункт для очікування автобуса та посадки і висадки пасажирів.

З аналізу змісту наведених правових положень можна зробити висновок, що передача земельних ділянок, на яких розташовані зупинки громадського транспорту, у приватну власність прямо заборонена ЗК України.

Колегія суддів зазначає, що недолік у формулюванні підстав для відмови у задоволенні заяви позивача ще не свідчить про необґрунтованість прийнятого рішення органом місцевого самоврядування, а потребує подальшої ретельної перевірки фактичних підстав такого акту і надання їм належної правової оцінки.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, шостої, восьмої статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно - господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Згідно з п. 16 ч.1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», червоні лінії - визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Генерального плану м. Дубно, затвердженого рішенням Дубенської міської ради № 4207 від 15 липня 2015 року, АДРЕСА_1 з габаритами в червоних лініях 45-50 м, проїзна частина до 15 м, належить до магістральних вулиць м. Дубно Рівненської області.

Відповідно до частин 1-4 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: - отримання замовником або проектувальником вихідних даних; - розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; - затвердження проектної документації; - виконання підготовчих та будівельних робіт; - прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; - реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Згідно з ч. 1 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», основними складовими вихідних даних є:

1) містобудівні умови та обмеження;

2) технічні умови;

3) завдання на проектування.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що рішенням головного інспектора будівельного нагляду відділу нагляду за діяльністю уповноважених органів з питань архітектури та містобудування Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області №373 від 22 грудня 2017 року дію містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки № 24/2017 від 25 липня 2017 року на об`єкт будівництва: «Будівництво магазину в комплексі з автобусною зупинкою на АДРЕСА_1» скасовано (а.с.69), що ставить під сумнів правомірність спорудження об`єкта нерухомого майна на спірній земельній ділянці. Однак, зазначене питання не входить до предмета судового спору в цій справі.

З урахуванням встановлених обставин та приписів чинного земельного законодавства суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що відповідачем правомірно було відмовлено позивачу у наданні дозволу на продаж земельної ділянки ділянці за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером 0:03:002:1801 шляхом викупу у приватну власність, оскільки вказана земельна ділянка належить до земель загального користування, є складовою АДРЕСА_1 , а тому не може передаватись у приватну власність на підставі прямої заборони, встановленої п. «г» ч. 5 ст. 128 ЗК України.

Поряд з цим, із матеріалів справи слідує, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером 0:03:002:1801, крім магазину позивача, розташована автобусна зупинка, що ним не заперечується.

Цей факт також підтверджується договором оренди цієї ділянки від 23 грудня 2016 року і довідкою Управління архітектури, будівництва та земельних питань Дубенської міської ради від 09 січня 2018 року №1/108-4, де зазначено, що магазин розташований у комплексі з зупинкою.

Отже, оскільки зупинка є одним з елементів вулиці міста, то вона відноситься до земель загального користування населених пунктів. При цьому передача такої землі у власність однієї приватної особи створить конкуренцію між інтересами позивача самостійно на власний розсуд господарювати на власній ділянці і суспільства, яке очевидно зацікавлене у наявності місця очікування громадського транспорту. Тому, на переконання суду апеляційної інстанції, у даній конкретній ситуації вказані інтереси громади переважають над правомірними очікуваннями ОСОБА_1 щодо отримання у власність землі під належним йому магазином.

Доводи скаржника про те, що за результатами проведення ініційованого ним заходу державного нагляду щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності порушень вимог законодавства на об`єкті «Будівництво магазину в комплексі з автобусною зупинкою на АДРЕСА_1» не виявлено, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такий документ лише підтверджує факт додержання чинних норм і стандартів під час будівництва певної споруди, а не відсутність заборон щодо передачі земельної ділянки у приватну власність.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що передача означеної ділянки у приватну власність позивачу неможлива внаслідок прямої заборони, встановленої ЗК України. Оскільки, внаслідок викупу цієї ділянки разом із автобусною зупинкою ОСОБА_1 отримає право безперешкодно нею розпоряджатися на власний розсуд, то це, на переконання суду, суперечитиме інтересам територіальної громади міста Дубно щодо користування таким місцем для посадки і висадки пасажирів.

Той факт, що зупинка громадського транспорту була споруджена коштом позивача жодним чином не змінює ситуацію, позаяк вказане було умовою відповідного земельного аукціону, і вказана зупинка стала елементом благоустрою міста, тобто стала об`єктом загального користування.

Процедурних порушень ухвалення спірного рішення, які можуть слугувати підставою для його скасування, скаржником не зазначено, а судами першої та апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах і спосіб наданих повноважень та відповідно до приписів матеріального права, тому оскаржуване рішення Дубенської міської ради Рівненської області від 10 вересня 2021 року № 1222 є правомірним.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на проведення експертної грошової оцінки такої земельної ділянки з метою її придбання у власність шляхом викупу, є похідною від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Дубенської міської ради Рівненської області від 10 вересня 2021 року № 1222, тому також не підлягає задоволенню.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року у справі № 460/13512/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. О. Большакова
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 20 червня 2023 року.