Справа № 200/1981/23
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2023-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2023 року Справа№200/1981/23

Донецький окружний адміністративний суд у складів головуючого судді Олішевської В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача: Військова частина НОМЕР_1

про: визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 19.04.2023 року включно, зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 19.04.2023 року включно в сумі 88048,95 грн. відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 19.04.2023 року включно, зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 19.04.2023 року включно в сумі 88048,95 грн. відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він з 01.04.2011 року по 13.09.2021 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , відповідно до наказу від 13.09.2021 року №551-ОС його з 13.09.2021 року було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. Позивач зазначає, що при виключенні його зі списків особового складу йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з цим 18.10.2021 року він звернувся із заявою до відповідача з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення, однак, отримав відповідь відповідно до якої було зазначено, що за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно індексація грошового забезпечення виплачена із застосуванням базового місяця вересень 2015 року та щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення 550,27 грн. на загальну суму 20344,27 грн. Позивач наголошує не погодившись з такими діями відповідача він звернувся до суду з відповідним позовом за результатами розгляду якого Донецьким окружним адміністративним судом було прийнято рішення від 18 лютого 2022 року у справі №200/392/22, яким було зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 13.09.2021 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 2021 - березень 2018 року відповідно до абзаців 4 та 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. Позивач вказує, що на виконання рішення суду від 18 лютого 2022 року у справі №200/392/22 відповідач 20 квітня 2023 року виплатив йому частину індексації грошового забезпечення у сумі 75617,39 грн. Позивач зазначає, що оскільки відповідач провів з ним розрахунок при звільненні з затримкою, отже він має право на отримання середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 19.04.2023 року виходячи з принципу пропорційності в сумі 88048,95 грн. З огляду на викладене позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідач зазначає, що позивач з 01.04.2011 по 19.09.2021 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 13.09.2021 № 551-ОС, майстер-сержанта ОСОБА_1 (П-017490), інспектора прикордонної служби 1 категорії техніка відділення зв`язку відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б), звільненого з військової служби в запас наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 13.08.2021 № 492-ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Відповідач наголошує, що остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 13 вересня 2021 року.

Відповідач зазначає, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року у справі № 200/392/22, позов ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 13.09.2021 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 2021 березень 2018 року відповідно до абзаців 4 та 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078. На виконання вказаного рішення 20.04.2023 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 75 617,39 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів.

Відповідач вказує, що виплата частини належних позивачу сум не здійснювалась, у зв`язку з наявністю спору з приводу зазначених сум, відповідно тільки 18.02.2022 рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/392/22 військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 13.09.2021 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 2021 березень 2018 року відповідно до абзаців 4 та 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078. При цьому наголошує, що в позовній заяві ОСОБА_1 у справі № 200/392/22 відсутні вимоги щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по день фактичного розрахунку.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що Державна прикордонна служба України є військовим формуванням, на яке, відповідно до п. 4 ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», покладаються участь у взаємодії із Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями у відбитті вторгнення або нападу на територію України збройних сил іншої держави, а також участь у виконанні заходів територіальної оборони та заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного і надзвичайного стану. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 року на всій території України запроваджено воєнний стан. З початку введення на території України воєнного стану, персонал НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України залучений до виконання першочергових завдань з відбиття вторгнення та нападу на територію України збройних сил російської федерації, а також виконання заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного стану. Зазначені заходи з відбиття вторгнення та нападу збройних сил російської федерації, військова частина НОМЕР_1 виконувала безпосередньо в м. Маріуполь та його прилеглих територіях (зокрема на ПрАТ «Металургійний комбінат «АЗОВСТАЛЬ»» та ПрАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»), перебуваючи в оточенні. При цьому в ході бойових дій було захоплено або знищено службові приміщення НОМЕР_2 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ). В подальшому, під час ведення бойових дій загинуло ряд військовослужбовців загону, потрапило в полон керівництво загону, посадові особи групи юридичного забезпечення, інші військовослужбовці та частина військовослужбовців вважаються безвісно відсутніми. Відповідач наголошує, що фактично з березня 2022 року військова частина НОМЕР_1 , як повноцінний прикордонний загін, не функціонував. Відповідно до директиви Адміністрації Державної прикордонної служби України (з грифом «ДСК») з серпня 2022 року розпочалось формування в новому складі військової частини НОМЕР_1 . Відповідно, в грудні 2022 року, окрім іншого, військова частина НОМЕР_1 була забезпечена оргтехнікою з можливістю під`єднання в 2023 році до підсистеми «Електронний суд». Дані обставини, в сукупності, не дали змогу військовій частині НОМЕР_1 повноцінно здійснювати свою діяльність відповідно до вимог Закону України «Про Державну прикордонну службу України», зокрема щодо захисту інтересів в судах, здійснення виконання рішень судів, які були ухвалені до запровадження воєнного стану на всій території України. В зазначених умовах НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України фактично був позбавлений можливості виконати рішення суду від 18.02.2022 у справі № 200/392/22 через обставини, які не залежали від дій відповідача. У зв`язку з вищезазначеним, виконання вказаного рішення було здійснено тільки 20 квітня 2023 року.

З огляду на зазначені обставини відповідач вказував на відсутність підстав для задоволення позовних вимог та наполягав на відмові у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

З огляду на вищевикладене справа розглядається судом в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

ОСОБА_1 є учасником бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 від 08 травня 2015 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 01.04.2011 року по 13.09.2021, що не спростовується сторонами.

Згідно витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 124-ос від 01 квітня 2011 року «По особовому складу» зараховано до списків особового складу загону та всіх видів забезпечення молодшого сержанта ОСОБА_1 , який прибув з смт. Оршанець військової частини НОМЕР_6 , для подальшого проходження служби з 01 квітня 2011 року.

Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України м. Маріуполь № 551-ОС від 13 вересня 2021 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення майстер сержанта ОСОБА_1 (П-017490), інспектора прикордонної служби 1 категорії техніка відділення зв`язку прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Ю), звільненого з військової служби в запас наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 13.08.2021 року № 492-ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позивач вважаючи, що при виключенні його зі списків особового складу відповідач не в повному обсязі здійснив розрахунок, звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 07.10.2021 року, відповідно до якої просив провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року застосувавши базовим місяцем січень 2008 року, провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018 року) за період з 01.03.2018 року по 13.09.2021 року.

Листом від 02.11.2021 року № 11980 НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України повідомив позивача, що індексація грошового забезпечення позивача за період з грудня 20115 року по вересень 2021 року була нарахована та виплачена в вересня, листопада 2021 року згідно діючого законодавства.

Позивач не погодившись з діями відповідача щодо не проведення перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення за спірний період з вернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року у справі № 200/392/22 позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій і бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 13.09.2021.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 13.09.2021 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 2021 - березень 2018 року відповідно до абзаців 4 та 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2023 року у справі № 200/392/22 набрало законної сили 21 березня 2022 року.

З матеріалів справи встановлено, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року у справі №200/392/22 відповідачем 20 квітня 2023 року на особистий рахунок позивача зарахована індексація грошового забезпечення у сумі 75617,39 грн., що підтверджується повідомленням про надходження кошті.

Вказані обставини не спростовується відповідачем.

З огляду на викладене, суд зазначає, що остаточний розрахунок з позивачем при звільнені був проведений відповідачем 20 квітня 2023 року.

Позивач вважає, що оскільки повний розрахунок відповідачем у день його звільнення не проведено, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку з 14.09.2021 року по 20.04.2023 року виходячи з принципу пропорційності в сумі 88048,95 грн., у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 1-2 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ч. 1 та 2 ст. 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ч. 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм трудового законодавства дає підстави для висновку про те, що умовами застосування ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17.

Суд зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.117 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення військовослужбовців з військової служби.

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 року у справі № 823/1023/16, та, в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

19.07.2022 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-ІХ, яким внесені зміни до діючого законодавства про працю.

Так, згідно ст. 117 КЗпП України (чинній на день виплати позивачу індексації грошового забезпечення) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені с. 117 КЗпП України.

Враховуючи, що позивачеві при звільненні не виплачено належні суми грошового забезпечення, наявні підстави для визнання такої бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачеві середній заробіток.

Суд зауважує, що позивачем заявлено вимогу про протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточно розрахунку при звільненні.

Дії є активною формою поведінки суб`єкта владних повноважень, які виражаються у прийнятті рішень або інших активних формах здійснення наданих повноважень, у зв`язку із чим в подальшому виникає публічно-правовий спір. У свою чергу, бездіяльність є формою пасивної поведінки.

Таким чином, враховуючи, що ненарахування та невиплата середнього заробітку за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні є формою пасивної поведінки суб`єкта владних повноважень, то суд доходить висновку про необхідність визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Суд зазначає, що день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року по справі №821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Згідно із витягом з наказу відповідача від 13 вересня 2021 року № 551-ОС позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відтак строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 14.09.2021 року, адже відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Оскільки відповідач, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.02.2021 року по справі 200/392/22, здійснив виплату належних позивачеві при звільненні коштів 20.04.2023 року в сумі 75617,32 грн., то саме вказаний день є днем фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.08.2020 року у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретну суму такої компенсації.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 20.04.2023 року шляхом виплати на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.02.2022 року по справі № 200/392/22 належних позивачеві при звільненні коштів в загальній сумі 75617,32 грн.

Згідно архівних відомостей № 7 з січня 2021 року по грудень 2021 року ОСОБА_1 встановлено, що в останні два місяці його служби (липень 2021 року, серпень 2021 року) позивач отримав грошове забезпечення 21364,18 грн. та 18055,55 грн. відповідно. В липні 2021 був 31 календарний день, у серпні 2021 року 31 календарний день.

За таких обставин, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 635,80 грн. (21364,18 + 18055,55 / 62).

Затримка розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 20.04.2023 року становить 584 календарних днів. Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 14.09.2021 року по 20.04.2023 року становить 371307,20 грн. (584 днів х 635,80 грн.).

Суд наголошує, що на момент звільнення відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу грошове забезпечення в розмірі 233701,95 грн., з яких: виплачено у добровільному порядку при звільненні з військової служби відповідно до картки особового рахунку за 2021 рік 158084,56 грн., індексація грошового забезпечення виплачена на підставі рішення суду від 18.02.2023 року у справі № 200/92/23 75617,39 грн.

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 233701,95 грн/371307,20 грн (сума виплати грошового забезпечення при звільненні за рішеннями суду/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,63.

Водночас суд повторно зазначає, що станом на час звернення позивача до суду 09.05.2023 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022 року, яким викладено в новій редакції з 19.07.2022 р. норму ст.117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем, а саме 20.04.2023 року, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 14.09.2021 року, проте не більш як за шість місяців, тобто з 14.09.2021 року по 13.03.2022 року включно.

Із цього слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст.117 КЗпП України шестимісячного терміну становить 84008,25 грн. (635,80 грн. х 181 календарний день х 0,63).

Таким чином, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 84008,25 грн. з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

При цьому, суд наголошує, що не приймає розрахунок представника позивача наведений у позовній заяві, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 466,71 грн., окрім того, представником позивача не враховано, що з 19.07.2022 року у статтю 117 КЗпП України внесені зміни, отже даний розрахунок в контексті положень ст. 117 КЗпП є не доцільним.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина перша статті 77 КАС України).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 13.03.2022 року включно, зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 13.03.2022 року включно в сумі 84008,25 грн.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приписами частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що підставою звернення до суду стали протиправні дії відповідача, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 819,46 грн.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 19.04.2023 року включно, зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 19.04.2023 року включно в сумі 88048,95 грн. відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 13.03.2022 року включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021 року по 13.03.2022 року включно в сумі 84008 (вісімдесят чотири тисячі вісім) гривень 25 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 819 (вісімсот дев`ятнадцять) гривень 46 копійок.

Повний текст рішення складено та підписано 19 червня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Олішевська