Справа № 320/355/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2023 року справа № 320/355/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 51805809 від 14.12.2022.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.01.2023 позов залишено без руху та встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позову, протягом якого позивачу слід було надати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску; надати уточнену позовну заяву, яка має містити відомості: про позивача - реєстраційний номер облікової картки платника податків, номери засобів зв`язку, адресу електронної пошти; про представника позивача: реєстраційний номер облікової картки платника податків, адресу електронної пошти; про відповідача: ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, офіційну електронну адресу; власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; надати докази направлення на адресу відповідача листом з описом вкладення копії позовної заяви та доданих до неї документів.

21.02.2023 на адресу суду від позивача надійшли докази усунення недоліків позову, зазначених в ухвалі суду від 12.01.2023, зокрема, уточнена позовна заява від 23.01.2023 разом із заявою про поновлення строку звернення до суду від 23.01.2023.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 відкрито провадження у справі №320/355/23, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та в порядку, визначеному положеннями статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України. Витребувано від відповідача докази, а саме: копії всіх матеріалів виконавчого провадження № 51805909, докази направлення позивачу та отримання нею постанови про закінчення виконавчого провадження від 14.12.2022 № 51805809.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що погашення боргу ОСОБА_1 перед банком відбулось на підставі іпотечного договору у добровільному порядку без застосування заходів примусового виконання, визначених статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку з цим у державного виконавця були відсутні підстави для висновку про повне фактичне виконання рішення згідно з виконавчим документом та винесення оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав, визначених пунктом 9 частини 1 статі 39 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначає, що наявні підстави для повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» згідно із заявою стягувача від 24.06.2022 № 28170-9.3.

Відповідач у відзиві на позовну заяву з позовними вимогами не погоджується. Вказує, що факти, викладені в позовній заяві, не відповідають дійсності. Наголошує, що у виконавчому провадження № 51805809 не сплачено виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, що є обов`язковим у відповідності з чинною редакцією Закону України «Про виконавче провадження».

20.04.2023 на адресу суду надійшли витребувані від відповідача докази.

Відповіді на відзив на позовну заяву від позивача не надходило.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 30).

28.07.2016 старшим державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №51805809 з примусового виконання виконавчого напису від 17.04.2013 № 2866, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу в розмірі 1 349 179,81 грн. (а.с.83).

18.06.2019 у виконавчому провадженні №51805809 винесено постанову про арешт всього майна боржника (а.с. 89).

01.11.2022 у виконавчому провадженні № 51805809 винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження, якою стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» (ідентифікаційний код 00039019) замінено його правонаступником АТ «Альфа-Банк» (ідентифікаційний код 23494714) (а.с. 128). Підставою для такої заміни стала ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.09.2022 у справі № 640/13602/22 (а.с. 125-126).

З ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.09.2022 у справі № 640/13602/22, вбачається, що заборгованість у розмірі 1 349 179,81 грн., про стягнення якої з ОСОБА_1 нотаріусом вчинено виконавчий напис № 2866 від 17.04.2013, виникла за договором кредиту № 380/241/08-Ж від 01.02.2008.

01.07.2022 відповідачем отримано у виконавчому провадженні № 51805809 заяву АТ «Альфа-Банк» від 24.06.2022 № 28170-9.3 про повернення виконавчого документу про стягнення заборгованості за кредитним договором № 380/241/08-Ж від 01.02.2008 на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 103).

З листа АТ «Альфа-Банк» на адресу представника позивача від 24.02.2022 № 15439-09.3 з додатком до нього (а.с. 54, 55) вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 01.02.2008 року №380/241/08-Ж погашена за рахунок предмета іпотеки - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Державну реєстрацію права власності банку на вказану квартиру здійснено 04.12.2018 (а.с.58).

01.11.2022 АТ «Альфа-Банк» повідомив відповідача, що станом на 01.11.2022 за кредитним договором від 01.02.2008 року №380/241/08-Ж заборгованість відсутня та будь-яких претензій з виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором АТ «Альфа-Банк» не має (а.с.140 - 141).

14.12.2022 головним державним виконавцем відповідача з посиланням на повідомлення АТ «Альфа-Банк» від 01.11.2022 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 51805809 на підставі пункту 9 частини 1 статі 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом (а.с.161). Пунктом 2 зазначеної постанови припинено чинність арешту майна боржника, накладеного постановою державного виконавця від 18.06.2019 та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Копію постанови від 14.12.2022 про закінчення виконавчого провадження № 51805809 направлено позивачу рекомендованим листом № 639, проте повернуто відділенням поштового зв`язку без вручення за закінченням терміну зберігання (а.с.162, 166).

Одночасно із постановою від 14.12.2022 про закінчення виконавчого провадження № 51805809 державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 134 917,98 грн. (а.с.147).

Не погоджуючись з правомірністю постанови від 14.12.2022 про закінчення виконавчого провадження № 51805809 на підставі пункту 9 частини 1 статі 39 Закону України «Про виконавче провадження» позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного нормативно-правового регулювання таких відносин.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 02.06.2016 №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403-VIII).

Статтею 1 Закону № 1403-VIII визначено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1403-VIII завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчими документами є, зокрема, виконавчі написи нотаріусів.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII).

Згідно із статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно пункту 4 статті 19 Закону № 1404-VIII сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником.

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа (пункт 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII).

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункт 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII).

У разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження (абзац перший частини першої статті 40 Закону №1404-VIII).

У відповідності з частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення (частина четверта статті 42 Закону №1404-VIII).

Частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (із змінами внесеними згідно із Законом № 2475-VIII від 03.07.2018, який набув чинності 28.08.2018).

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої, частини дев`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Підпунктом 5 пункту 27 Закону України від 03.07.2018 № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» (далі - Закон № 2475-VIII), який набрав чинності 28.08.2018, внесено зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, а саме: в частині другій слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінити словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Після набуття чинності зазначеними змінами до частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII стягнення виконавчого збору не пов`язується із фактично стягнутою виконавцем сумою, а обчислюється у відсотках від суми, яка підлягає стягненню. Єдиною підставою не стягнення виконавчого збору є виконання рішення до відкриття виконавчого провадження.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 04.08.2020 у справі № 200/13920/19-а зазначив, що законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) не виключно з вчиненням ним певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження, яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника. Сума основної винагороди у розмірі 10 відсотків визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України в рішенні від 14 грудня 2011року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і суб`єктами владних повноважень під час здійснення ними владних управлінських функцій, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Отже, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідні правові висновки містяться, зокрема, в постанові Верховного Суду від 29.11.2022 у справі № 420/2429/20.

Пунктом 9 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України визначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що нею дійсно погашено перед банком борг за кредитним договором, але не у примусовому порядку та не у спосіб, визначений у виконавчому документі, у зв`язку з чим у державного виконавця були відсутні підстави для висновку про повне фактичне виконання рішення згідно з виконавчим документом та винесення оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження № 51805809 з підстав, визначених 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII.

Проте обґрунтування наявності реального порушення оскаржуваною постановою прав, свобод або інтересів позивача позовна заява не містить.

Визначені Законом №1404-VIII наслідки закінчення виконавчого провадження з підстав, визначених пунктом 9 частини першої статті 39, та повернення виконавчого документу з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 37, також не свідчать про те, що оскаржувана постанова негативно впливає на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладання на нього будь-якого обов`язку. Відтак така постанова безпосередньо не порушує права та інтереси позивача.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності факту реального порушення оскаржуваною постановою його прав та інтересів.

За таких обставин, системно проаналізувавши положення законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Дата складання повного тексту рішення - 16.06.2023.

Суддя Кушнова А.О.