Справа № 320/16201/23
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2023-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

29 травня 2023 року Київ № 320/16201/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши позовну заяву адвоката Чучковської Анни Вячеславівни в інтересах ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

адвокат Чучковська А.В. звернулась до суду в інтересах ОСОБА_1 до ДП "Украерорух" з вимогами про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати її довірителю додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн., передбаченої постановою Кабміну від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату вказаної додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн щомісячно, а у разі безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, у розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах з 24.02.2022.

Ухвалою суду від 08.05.2023 позовна заява була залишена без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали та встановлено спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк, від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та позовна заява в новій редації з доданими до неї документами та аналогічним примірником позовної заяви з додатками для відповідача, натомість вимоги ухвали КОАС від 08.03.2023 не були виконані в повній мірі. Зокрема в частині: зазначення кінцевої дати спірного періоду п.3 прохальної частини позову; оригіналу квитанції про сплату судового збору у розмірі 1073,60 грн. за другу вимогу немайнового характеру.

Також представником позивача було подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, в якій у якості підстав для такого поновлення зазначено, що відповідно до ст.233 КЗпП України, в редакції чинній до змін, внесених, Законом України від 01.07.2022 №2352), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Представник позивача вважає, що до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував позивача будь-яким строком звернення до суду, відтак позивач своєчасно подав позов на захист порушеного права і для вирішення цієї справи спеціальними нормами є норми КЗпП України.

З 19.07.2022, вказує представник позивача строк звернення з даним позовом обмежено, тобто після 19.07.22 ОСОБА_1 строк звернення пропустив, тому просить його поновити.

У якості підстав для поновлення зазначає, що відповідач визнавав необхідність доплати у вигляді додаткової винагороди, передбаченої п.1 постанови КМУ від 28.02.2022 №168. У відповідь на своє звернення отримав лист від Міністра оборони України за №892/1/22 від 28.03.2022. Позивач разом із колегами неодноразово направляв колекттивні звернення до керівництва Украероруху, міністерства інфраструктури України, Міністерсва оборони України і т.п.

28.07.2022 та 26.09.2022 ОСОБА_1 разом з іншими колегами Одеського РСП Украероруху подав індивідуальне звернення до в.о. директора Украероруху А. Ярмака. Офіційну відповідь одержав лише у грудні 2022 року. Дана обставина змусила позивача шукати адвоката, який зміг би представляти його інтереси та вирішити дане питання в судовому порядку.

При цьому у період з 22.07.2022 по 16.09.2022 позивач безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України.

Так, лише 13.01.2022, вказує представник позивача, між АО "Чучковських" та позивчаем було укладено договір про надання правничої допомоги. З 13.01.2022 по 28.04.2023 адвокатом Чучковською А.В. проводились заходи, необхідні на підготовку та подачу позовної заяви до суду. З ціллю дотримання вимог КАСУ, адвокатом були зроблені числпенні адвокатськи запити, тим більше, що подача позовної заяви ускладнювалась несвоєчасним одержанням відповідей запити, саме тому позов було подано лише 05.05.2023.

Крім того, адвокат просить звернути увагу, що ОСОБА_1 не просто громадянин України, а військовослужбовець ЗСУ, свідомий, вірний і відданий обов`язку перед державою та народом, сумлінно і чесно, виконучий військовий обовязок, був переконаний, що державне підприємство буде діяти в правовому полі та відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням реалій сьогодення. Позивач навіть не підозрював , що під час дії воєнного стану Украерорух буде порушувати його права.

Також представник позивача звернула увагу суду на триваючу неправомірну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, тому зазначила про доцільність врахування практики ВС від 25.03.2020 у справі №175/3995/17 та на висновок Конституційного Суду України, викладений у рішенні №7-рп/2016 від 20.12.2020, про те, що особи, які перебувають на службів в ЗСУ та в інших військових формуваннях, створених відповідно до Законів України, а також члени їх сімей мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту.

Вивчивши доводи заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, суд дійшов висновку, що представником позивача не наведено поважних причин для поновлення строку, виходячи з наступного:

за змістом процесуального закону поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду. Відповідно до приписів статті 44 КАС України сторони, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на звернення до суду та отримання судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання позовної заяви, її форми та змісту, для чого, як особи, зацікавлені у її поданні, повинні вчиняти всі можливі та залежні від них дії, використовувати всі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними. Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин. У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які чи були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"). У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі "МШ "Голуб" проти України" ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Отже за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.

У даному випадку можливість своєчасного звернення до адміністративного суду з цим позовом залежала виключно від волевиявлення самого позивача, тобто мала суб`єктивний характер. Будь-яких поважних причин, що перешкоджали позивачу своєчасно особисто або через представника звернутися чи (через систему Електронний суду) до суду з відповідним позовом про захист свого порушеного права, судом у цій справі не встановлено.

З приводу покликань представника позивача, що положення статті 233 КЗпП в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці та мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України, то суд зазначає наступне:

листом Мінсоцполітики від 24.07.2013 р. № 774/13/84-13 повідомлено, що відповідно до Закону України від 25.03.92 р. № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці - це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формуваннях. При цьому згідно зі статтею 2 вищезазначеного Закону України військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Стаття 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Виходячи з наведеного висновується, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс Законів України про працю не поширюється.

Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011 встановлено грошове забезпечення військовослужбовців. Зазначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. А Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Частиною 2 ст. 9 цього Закону визначено складові грошового забезпечення.

Пунктом 2 розділу 34 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок), визначено, що включає грошове щзабезпечення ійськовослужбовця :щомісячні основні види грошового забезпечення, зокрема, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Разом з тим, відповідно до ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Тобто, наймані працівники за свою роботу отримують заробітну плату, а військовослужбовці грошове забезпечення. Грошове забезпечення зарплатою не вважається. Крім того, відносини, у яких перебуває військовослужбовець розглядаються не як трудові, а як служба. З огляду, що на військовослужбовців не поширюється КЗпП з ними не укладається трудовий договір.

Отже, додаткова винагорода передбачена постановою КМУ від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та сім`ям під час дії воєнного стану" за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком, - ч. 5 ст. 122 КАС України.

З приводу покликань представника позивача, що останній є військовослужбовцем та перебуває в лавах ЗСУ, то суд зазначає, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

При цьому не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Тобто, дотримання строку на звернення до суду це питання особистої організації позивача, спрямоване на захист порушених прав і не залежить від посади, місця роботи чи проходження служби.

Представник позивача у заяві про поновлення строку звернення як на підставу поважності посилається на рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016, яке винесено у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та рішення Конституційного Суду України №1-р (ІІ)/2022 від 06.04.2022, яке стосується порядку реалізації права військовослужбовців на отримання спеціальними суб`єктами одноразової грошової допомоги внаслідок погіршення стану здоров`я та відшкодування завданої шкоди їхньому здоров`ю залежно від ступеня її тяжкості. Тобто, названі рішення Конституційного суду України є нерелевантними до справи, яка розглядається, тому не можуть бути застосовані судом .

Щодо посилань представника позивача, що лише 13.01.2023 між позивачем та АО "Чучковських" було укладено договір про надання професійної правничої допомоги та в період з 13.01.2022 по 28.04.2023 адвокатом проводились заходи спрямовані на підготовку та подачу позовної заяви, то суд зазначає наступне.

Право на правову допомогу це гарантована Конституцією України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги.

Важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина в Україні як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті частини першої цієї статті "кожен має право на правову допомогу" поняття "кожен" охоплює всіх без винятку осіб громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України.

Здійснення права на правову допомогу засноване на дотриманні принципів рівності всіх перед законом та відсутності дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 21, частини перша, друга статті 24 Основного Закону України). Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до Закону України "Про безоплатну правову допомогу" надаються правові послуги з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів особи в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; забезпечення захисту особи від обвинувачення; надання особі допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 14 цього Закону право на безоплатну первинну правову допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України. Це дозволяє отримати правову базу та інституціональний механізм для реалізації закріпленого статтею 59 Конституції України права кожного на правову допомогу, зокрема, у випадках, коли вона відповідно до закону повинна надаватись безоплатно. Закон передбачає надання двох видів безоплатної правової допомоги первинної та вторинної. Таким чином, законодавець диференціює поняття «доступу до права» (англ. access to law, фр. acces au drоit) та «доступу до правосуддя» (англ. access to justice, фр. acces au justice), адже вони є різними як за своєю формою і змістом, так і за способом реалізації. Однак, ОСОБА_1 не реалізував свої можливості доступу до безоплатної правової допомоги. Поряд з цим уклав договір про надання професійної правничої допомоги з АО "Чучковських" в особі директора Чучковської О.В., отже реалізував своє право на правову допомогу закріплене статтею 59 Конституції України. Тобто, був забезпечений професійним адвокатом.

Відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", який передбачає дотримання Правил адвокатської етики, адвокат має якісно, в обсязі та у строки надавати правову допомогу. Адвокат має необхідний професійний рівень та можливість забезпечити реалізацію права особи на захист. Зважаючи на суспільну значущість і складність професійних обов`язків адвоката, від нього вимагається високий рівень професійної підготовки, ґрунтовне знання чинного законодавства, практики його застосування, опанування тактики, методів і прийомів адвокатської діяльності, ораторського мистецтва. Адвокат зобов`язаний надавати професійну правничу (правову) допомогу клієнту, здійснювати його захист та представництво компетентно і добросовісно, що передбачає знання відповідних норм права, наявність необхідного досвіду їх застосування, доскональність у врахуванні всіх обставин, що стосуються доручення клієнта та можливих правових наслідків його виконання, ретельну підготовку до виконання доручення.

Тобто, адвокат була зобов`язана проінформувати клієнта щодо ведення дорученої їй справи, у тому числі щодо строків звернення до суду з адміністративним позовом та попередити про можливі наслідки.

Подана представником позивача заява про поновлення строку звернення до суду, не містить посилання на обґрунтовані, поважні причини пропуску строку звернення до суду та взаємозв`язку таких причин із запевняннями відповідача виконати передбачені законом вимоги, перебування на військовій службі та час на проведення адвокатом необхідних заходів, спрямованих на підготовку та подачу до суду позовної заяви, а доводи представника позивача не спростовують позиції суду щодо наявності підстав для обмеження права позивача на звернення до суду місячним строком.

Частина 1 статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, визначеного цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність порушення його права, свободи та інтересу; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом 1 днів від дати порушення, чи в інший визначений законом строк звернення.

В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмежено, в тому числі і встановленням строків звернення до суду, якими чинне законодавство унеможливлює звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів, коли таке звернення виходить за розумні межі. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Представник позивача зазначає, що позивач є діючим військовослужбовцем Збройних сил України. Зазначає, що відповідач по справі не заперечував проти виплати винагород військовослужбовцям ЗСУ, відряджених до ДП обслуговування повітряного руху України, в тому числі і ОСОБА_1 та запевняв про проведення виплат відповідно до п. 1 Постанови КМУ №168 від 28.02.2022. Звертався в березні 2022 з листом до Міністерства оборони України, на що отримав відповідь від 28.03.2022 №892/1/22. У грудні 2022 позивач отримав лист - відповідь на своє звернення від Одеського РСП Украероруху. Після чого 13.01.2023 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням "Чучковських" було укладено договір про надання професійної правничої допомоги. при цьому з позовом до суду адвокат звернулась лише 06.05.2023. При цьому суду не надано на підтвердження поважності причин пропуску звернення із позовом до суду.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Таким чином, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що причиною пропуску позивачем строку на звернення до суду була протиправна поведінка відповідача, яка полягала у тривалому та безперервному невиконанні обов`язків передбачених законом. Позивач був обізнаний про наявність Постанови КМУ від 28.02.2022 №168 та виплати додаткових винагород.

Таким чином, поведінка позивача не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у нього можливості мати інформацію про стан своїх прав, свобод та інтересів, а тому підстави, якими представник позивача обґрунтовує причини пропуску строку звернення до суду із даним позовом, не є поважними.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини першої та другої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктом 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду є неповажними, позовна заява підлягає поверненню.

Керуючись статтями 2, 3, 5, 118, 122, 123, 126, 169, 248, 251, 256, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду, вказані адвокатом Чучковською Анною Вячеславівною, визнати неповажними.

У задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду, - відмовити.

Позовну заяву адвоката Чучковської Анни Вячеславівни (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) в інтересах ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (, адреса: м. Бориспіль, Київська обл., 08301), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України (, адреса: просп. Повітрофлотський, буд. 6, м. Київ, 03168) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, - повернути позивачу.

Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Брагіна О.Є.