Справа № 420/124/23
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2023-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/124/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення заборгованості по оплаті тимчасової непрацездатності та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства (надалі - відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльності Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства щодо не здіснення остаточного розрахунку в день звільнення ОСОБА_1 ;

- стягнення з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13.07.2022 року по день винесення рішення у справі з розрахунку по 509,10 грн. за кожен день затримки;

- стягнення з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 не виплачену при звільненні заборгованість по оплаті тимчасової непрацездатності в сумі 17320,20 грн.;

- стягнення з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що наказом Державного агентства лісових ресурсів України позивач звільнена 13.07.2022 року з посади начальника Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства. Обов`язок по здійсненню всіх необхідних розрахунків при звільненні позивача покладено на відповідача. Однак в день звільнення відповідач не здійснив всіх необхідних розрахунків. Починаючи з дня звільнення, позивач неодноразово зверталась до відповідача з приводу вирішення питання виплати належних позивачу при звільненні коштів. Відповідач повідомив позивача, що ним направлено в Головне управління державної казначейської служби у Херсонській області всі необхідні розрахунки, однак казначейська служба ці розрахунки не провела, мотивуючи це тим, що платежі будуть проведені при призначенні нового начальника Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства. Так, 24.11.2022 року відповідач здійснив виплату належних позивачу при звільненні відпускних (частково проведено розрахунок) у сумі 32287,84 грн. Відповідач у відповіді на вимогу позивача 02.12.2022 року №01-04/58 повідомив, що згідно з ч.4 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Тут же, зазначено, що 24.11.2022 року Управлінням здійснено виплату сум, нарахованих в день звільнення, шляхом здійснення перерахунку коштів на картку, зазначену в зверненні. З приводу виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідач не назначив нічого. Таким чином, позивач вважає протиправну бездіяльність відповідача щодо не здійснення остаточного розрахунку в день її звільнення. 12.12.2022 року відповідач здійснив виплату позивачу лікарняних, які оплачуються за рахунок роботодавця у сумі 2 344,20 грн. Отже, відповідач не здійснив повну виплату сум, що належали позивачу при звільненні. Позивач зазначила, що згідно з розрахунковими листами, наданими відповідачем, а також наданою ним же заявою-розрахунком, надісланою до Фонду соціального страхування України на фінансування для надання матеріального забезпечення застрахованим особам засобами електронного зв`язку, відповідач при звільненні нарахував та мав виплатити їй наступні суми: 40 613,64 грн. при компенсації за невикористані дні відпусток (виплатили 24.11.2022 з вирахуванням всіх податків і зборів); 2912,50 грн. лікарняних за рахунок роботодавця (перші 5 днів лікарняного) (виплатили 12.12.2022 з вирахуванням всіх податків і зборів); 17320,20 грн. лікарняних, відшкодованих Фондом соціального страхування України (досі не виплачені). Позивач вважає, що з боку відповідача має місце неповний розрахунок при звільненні, а саме заборгованість по оплаті днів тимчасової непрацездатності за 2022 рік у сумі 17320,20 грн. Позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною, яка порушує і звужує конституційні права позивача так як вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що і стало підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом.

Ухвалою від 05.01.2023 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/124/23 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.

Ухвалою від 08.03.2023 року суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 04.04.2023 року.

До канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що всі платіжні доручення та банківські документи протягом 2022 року до 13.07.2022 року включно підписувались токеном з КЕП керівника особисто начальником Управління Касіч Т.Г., яка з грудня 2021 року по 14.07.2022 року перебувала на лікарняному. Органами Державного казначейства України було прийнято рішення щодо залишення платіжних доручень без розгляду, оскільки в день звільнення ОСОБА_1 не працювала у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю і не мала права підписувати документи токеном з КЕП керівника, постало питання щодо легітимності підписів на документах наданих до служби. Отже, даними доказами підтверджується факт відсутності вини відповідача, юридичної особи у не виплаті при звільнені позивачу відповідних коштів, оскільки саме дії позивача призвели до даної не виплати. З 17.08.2022 року наказом від 15.08.2022 року №323-к на посаду начальника управління був призначений ОСОБА_2 , але у зв`язку з військовим станом він не зміг забезпечити виготовлення нових кваліфікованих електронних підписів. 20.10.2022 року наказом Держлісагенства України від 20.10.2022 року №412-к ОСОБА_2 було звільнено з посади начальника Управління. Виплату відповідних платежів позивачу проведено 24.11.2022 року та 12.12.2022 року, коли наказом Держлісагенства України було покладено тимчасове виконання обов`язків начальників Управління ОСОБА_3 начальника відділу лісового господарства, охорони та захисту лісу ( наказ від 02.11.2022 року №426-к) та виконання обов`язків заступника начальника управління завідувача сектором бухгалтерського обліку та звітності на ОСОБА_4 головного спеціаліста відділу лісового господарства, охорони та захисту лісу (наказ від 03.11.2022 року №429-к). Після отримання в Держлісагенстві України токенів з КЕП керівника, головного бухгалтера та печатки установи, генерації нових електронних ключів до ГУ ДКСУ у Херсонській області подано платіжні документи для отримання заробітної плати всім державним службовцям Управління за липень листопад 2022 року. Після надходження коштів на розрахунковий рахунок Управління 23 та 24 листопада 2022 року проведено зарахування коштів на карткові рахунки державних службовців Управління у тому числі позивачу у розмірі 32 287,84 грн. Представник відповідача зазначив, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Для виплати допомоги з тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 за рахунок Фонду соціального страхування України до Фонду подавалась заяви-розрахунки своєчасно. Кошти, які надходили на рахунок Управління із ФССУ до березня 2022 року включно також перераховувалися на картковий рахунок ОСОБА_1 своєчасно. З квітня 2022 року із ФССУ фінансування матеріального забезпечення для виплати допомоги з тимчасової непрацездатності з невідомих причин не надходило. Перебуваючи на окупованій території м. Херсон та області Управління намагалося з`ясувати причину ненадходження коштів в телефонному режимі, але на дзвінки ніхто не відповідав. Згідно розрахунку лікарняного листка серії АДЧ №795629 від 03.06.2022 року для оплати матеріальної допомоги з тимчасової непрацездатності позивачу від 13.07.2022 року до Херсонського відділення ФСС України у Херсонській області було подано заяву розрахунок на суму 17320,20 грн. Вказана сума від Фонду соціального страхування України для оплати матеріальної допомоги з тимчасової непрацездатності на рахунок Управління не надходили. В грудні 2022 року в телефонному режимі спеціалістом Кропивницького відділу УВД ФССУ у Кіровоградській області було повідомлено про те, що Долинським відділенням УВД ФССУ в Івано-Франківській області виплачено ОСОБА_1 допомогу з тимчасової непрацездатності. Після чого Управлінням надіслано лист від 09 грудня 2022 року №'01- 04/68 до Долинського відділення УВД ФСС в Івано-Франківській області з проханням надати інформацію про виплату допомоги з тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 . Відповідно до листа Долинського відділення УВД ФССУ у Івано- Франківськів області від 15 грудня 2022 року №17.2-21/263 ОСОБА_1 виплачено матеріальне забезпечення в сумі 73065,00 грн. Також надіслано лист від 26 грудня 2022 року №01-04/76 до Кропивницького відділу УВД ФССУ у Кіровоградській області з проханням надати інформацію щодо статусу непрофінансованих заяв-розрахунків з документальним підтвердженням для достовірного відображення даних в обліку та звітності Управління. Відповідь на лист не отримано. На звернення Управління в особистому кабінеті страхувальника через веб-портал ПФУ 06.02.2023 року Головне управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області листом від 17 лютого 2023 року №2100-0312-8/3858 повідомило, що за проведеним аналізом інформації в Електронному реєстрі листків непрацездатності (лікарняні від ФССУ) встановлено, що Долинським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області було призначено та здійснено фінансування допомоги по листкам непрацездатності, як внутрішньо переміщеній особі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на її особовий рахунок у 2022 році по заявам-розрахункам: №003311 від 19.03.2022; №003797 від 01.04.2022; №003968 від 08.04.2022; №004431 від 12.05.2022; №004432 від 12.05.2022; №004587 від 20.05.2022; №004859 від 11.06.2022; №005201 від 13.07.2022, отже заявлена до стягнення сума 17320,20 грн отримана позивачем.

До канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що посилання відповідача на вину позивача у не здійсненні розрахунку, вину казначейства в не проведенні платежів (хоча відмови казначейства у проведенні платежів не оскарженні жодним начальником управління), відсутність коштів, що на його думку звільняє його від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Крім того, Долинське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області у листі від 15.12.2022 року зазначає, що позивачу призначена допомога по тимчасовій непрацездатності в сумі 56429,40 грн та 16635,60, що сумі складає 73065,00 грн з урахуванням податків. Так, 18.10.2022 на рахунок позивача надійшло 45 425,67 грн, а 26.11.2022 на її рахунок надійшло 13391,66 грн, всього 58817,33 грн з вирахуванням податків. Таким чином, несплачений залишок лікарняних становить 2725,22 грн з урахуванням податків. Також позивач вважає, що визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини посадових осіб відповідача у завданні моральної шкоди.

Представники учасників справи в судове засідання призначене на 04.04.2023 року не з`явилися про день час та місце розгляду справи повідомленні належним чином та завчасно.

До канцелярії Одеського окружного від позивача надійшла заява про проведення підготовчого засідання призначеного на 04.04.2023 року без її участі та без участі представника позивача.

Ухвалою від 04.04.2023 року суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Долинське відділення УВД ФССУ у Івано-Франківській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Херсонській області.

Ухвалою від 04.04.2023 року суд закрив підготовче провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення заборгованості по оплаті тимчасової непрацездатності та моральної шкоди та призначив справу № 420/124/23 до судового розгляду по суті на 03.05.2023 року.

До канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшли пояснення в яких зазначено, що виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності позивача була здійснена згідно прийнятих заяв-розрахунків, не через відповідача, а отже відповідач не відповідає за дії Долинського відділення управління виконавчої дирекції в ФССУ в Івано-Франківській області. Крім того, за даними ПФУ у відповідача заборгованість з виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за рахунок Фонду соціального страхування позивачеві відсутня.

В судове засідання призначене на 03.05.2023 року з`явився представник відповідача.

Позивач в судове засідання призначене на 03.05.2023 року не з`явилася про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та завчасно.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовник вимог з підстав викладених у відзиві.

Суд в судовому засіданні з`ясував думку представника відповідача щодо продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

До канцелярії Одеського окружного від позивача надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 03.05.2023 року, без її участі та без участі представника позивача.

Суд ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 03.05.2023 року відповідно до ч.9 ст.205 КАС України здійснив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово представника відповідача, ознайомившись з заявами учасників справи по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 наказом Державного агентства лісових ресурсів України №246-к від 13.07.2022 року звільнена з посади начальника Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства 13.07.2022 року у зв`язку нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (частина друга статті 87 Закону України «Про державну службу») (а.с.13).

Згідно з розрахунковими листами та заявою розрахунком надісланою відповідачем до Фонду соціального страхування України на фінансування для надання матеріального забезпечення застрахованим особам, відповідач при звільненні нарахував та повинен виплатити позивачу наступні суми:

- 40613,64 грн. компенсація за невикористані дні відпусток (з урахуванням податків і зборів);

- 2912,05 грн. лікарняних за рахунок роботодавця (перші 5 днів лікарняного) з урахуванням податків і зборів;

- 17320,20 грн. лікарняних, відшкодованих Фондом соціального страхування України.

На день звільнення позивача з займаної посади, а саме 13.07.2022 року відповідач не здійснив остаточний розрахунок при звільненні з позивачем.

Позивач неодноразово зверталась з приводу вирішення питання виплати належних їй при звільненні коштів.

Листом від 01.08.2022 №05-30/3587-22 Державне агентство лісових ресурсів України повідомило Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України, що після звільнення позивача обов`язки начальника Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства, на період його відсутності, покладено на першого заступника начальника управління - ОСОБА_5 . За повідомленням ОСОБА_5 13.07.2022 Херсонське обласне управління лісового та мисливського господарства направило в Головне управління державної казначейської служби у Херсонській області всі необхідні розрахунки, однак казначейська служба ці розрахунки не провела, мотивуючи це тим, що платежі будуть проведені при призначенні нового начальника Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства. Також повідомлено, що станом на 21.07.2022 кандидатура начальника відправлена на погодження.

12.08.2022 Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України направило Державному агентству лісових ресурсів України лист №25/6-22/10452-22, в якому просило невідкладно вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення розрахунків із заробітної плати із співробітниками Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства.

Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів листом від 15.08.2022 №25/6-22/10561 повідомило позивача, що направило лист до Державного агентства лісових ресурсів України щодо невідкладного вжиття заходів для забезпечення всіх розрахунків з працівниками.

У відповідь на лист Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 12.08.2022, Державне агентство лісових ресурсів України листом від 01.09.2022 ,№05-30/4312-22 повідомило, що відповідно до наказу Держлісагентства від 15.08.2022 №323-к з 17 серпня 2022 року приступив до виконання обов`язків начальника Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства ОСОБА_6 , якому доручено невідкладно вжити необхідних заходів щодо забезпечення розрахунків із заробітної плати та інших виплат співробітникам Управління.

Управління Держпраці у Миколаївській області листом від 10.08.2022 №МК/2/294-ЗВ-22 роз`яснило позивачу норми права, які регулюють це питання, а також те, що вона може звернутись до суду.

23.11.2022 року позивач на електронну адресу відповідача направила вимогу про нарахування середньоденного заробітку з дня її звільнення до дня фактичної виплати коштів, а також виплати її належних розрахункових та донарахованих коштів.

24.11.2022 року відповідач здійснив виплату належних позивачу при звільненні відпускних у розмірі 32287,84 грн. (з вирахуванням податків і зборів).

12.12.2022 року відповідач здійснив виплату позивачу лікарняних (перші 5 днів), які оплачуються за рахунок роботодавця у сумі 2344,20 грн. (з вирахуванням податків і зборів).

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати її середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні та невиплати заборгованості по оплаті тимчасової непрацездатності в сумі 17320,20 грн. протиправними, що і стало підставою звернення позивача до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 не виплачену при звільненні заборгованість по оплаті тимчасової непрацездатності в сумі 17320,20 грн., суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця.

Далі допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом соціального страхування України (далі ФСС) застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

З 01 січня 2023 року набула чинності оновлена редакція Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Також з 01 січня 2023 року Фонд соціального страхування України передав свої завдання та функції до Пенсійного фонду України відтепер саме Пенсійний фонд України є уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Фонд соціального страхування України перебуває в процесі припинення.

Відповідно до порядку оплати перших оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця затвердженого постановою КМУ від 26.06.2015 року №440, визначено умови оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, застрахованій особі (далі - дні тимчасової непрацездатності) за рахунок коштів роботодавця.

Судом встановлено, що відповідач здійснив виплату позивачу лікарняні за рахунок роботодавця (перші 5 днів лікарняного) з вирахуванням податків і зборів у розмірі 2344,20 грн, що не заперечується позивачем.

Таким чином, починаючи з шостого дня непрацездатності вказана допомога повинна виплачуватися працівнику за рахунок Фонду соціального страхування, а не роботодавця.

Суд встановив, що для виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачеві за період непрацездатності, починаючи з 13.12.2021р. по 13.07.2022р.(день звільнення) за рахунок Фонду соціального страхування України до Фонду були подані наступні заяви-розрахунки:

-від 04.01.2022р.№000061на суму 2158,48грн.

-від 20.01.2022р.№000791на суму 2698,10грн.

-від 11.02.2022р.№002002на суму 13630,75грн.

-від 21.02.2022р.№002702на суму 5452,30грн.

-від 19.03.2022р.№ 003311на суму 10904,60грн.

-від 01.04.2022р.№003797на суму 5452,30грн.

-від 08.04.2022р.№003968на суму 5452,30грн.

-від 12.05.2022р.№004431на суму 7793,77грн.

-від 12.05.2022р.№004432на суму 11546,82грн.

-від 20.05.2022р.№004587на суму 5773,41грн.

-від 11.06.2022р.№004859на суму 11546,82грн.

-від 13.07.2022р.№005201на суму 17320,20грн.

-від 01.12.2022р.№006963на суму 2912,05грн.

Загальна сума поданих заяв-розрахунків склала 102641,90грн. З цієї суми позивачу виплачено відповідачем 26851,68грн. по наступним заявам-розрахункам:

- від 04.01.2022р.№000061 на суму 2158,48грн.(виплачено 01.02.2022р.)

-від 20.01.2022р.№000791 на суму 2698,10грн.(виплачено 21.02.2022р.)

-від 11.02.2022р.№002002 на суму 13630,75грн.(виплачено 18.03.2022р.)

-від 21.02.2022р.№002702 на суму 5452,30грн.(виплачено 05.04.2022р.)

-від 01.12.2022р.№006963 на суму 2912,05грн.(виплачено 15.02.2023р.

Сума не профінансованих заяв-розрахунків відповідачеві Фондом соціального страхування України для виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачу становить 75790,22грн. Ця сума складається з наступних заяв-розрахунків:

-від 19.03.2022р.№003311 на суму 10904,60грн.

-від 01.04.2022р.№003797 на суму 5452,30грн.

-від 08.04.2022р.№003968 гна суму 5452,30грн.

-від 12.05.2022р.№004431 на суму 7793,77грн.

-від 12.05.2022р.№004432 на суму 11546,82грн.

-від 20.05.2022р.№004587 на суму 5773,41грн.

-від 11.06.2022р.№004859 на суму 11546,82грн.

-від 13.07.2022р.№005201 на суму 17320,20грн.

Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, якому з 01.01.2023р. передано функції Фонду соціального страхування України, листом від 17.02.2023р. № 2100-0312-8/3858 надало відповідь на звернення в особистому кабінеті страхувальника через веб-портал ПФУ відповідачу, де чітко зазначило, що в результаті проведення аналізу інформації в Електронному реєстрі листків непрацездатності встановлено, що Долинським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області було призначено та здійснено фінансування допомоги по тимчасовій непрацездатності ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщеній особі по наступним заявам-розрахункам:

-від19.03.2022р.№003311(сума 10904,60грн.)

-від 01.04.2022р.№003797(сума 5452,30грн.)

-від 08.04.2022р.№3968(сума 5452,30грн.)

-від 12.05.2022р.№004431(сума 7793,77грн.)

-від 12.05.2022р.№004432(сума 11546,82грн.)

-від 20.05.2022р.№004587(сума 5773,41грн.)

-від 11.06.2022р.№004859(сума 11546,82грн.)

-від 13.07.2022р.№005201(сума 17320,20грн.)

Отже, виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачеві була здійснена згідно прийнятих заяв-розрахунків.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 не виплачену при звільненні заборгованість по оплаті тимчасової непрацездатності в сумі 17320,20 грн є необґрунтованими та не належать до задоволення.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13.07.2022 року по день винесення рішення у справі з розрахунку по 509,10 грн за кожен день затримки, суд зазначає таке.

Положеннями статті 43 Конституції України закріплено право кожного громадянина на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні державних службовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому застосовуються положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Верховний Суд України, у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15, зазначив, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом Державного агентства лісових ресурсів України №246-к від 13.07.2022 року звільнена з посади начальника Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства 13.07.2022 року у зв`язку нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (частина друга статті 87 Закону України «Про державну службу») (а.с.13).

Згідно з розрахунковими листами та заявою розрахунком надісланою відповідачем до Фонду соціального страхування України на фінансування для надання матеріального забезпечення застрахованим особам, відповідач при звільненні нарахував та повинен виплатити позивачу наступні суми:

- 40613,64 грн. компенсація за невикористані дні відпусток (з урахуванням податків і зборів);

- 2912,05 грн. лікарняних за рахунок роботодавця (перші 5 днів лікарняного) з урахуванням податків і зборів;

- 17320,20 грн. лікарняних, відшкодованих Фондом соціального страхування України.

На день звільнення позивача з займаної посади, а саме 13.07.2022 року відповідач не здійснив остаточний розрахунок при звільненні з позивачем.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення остаточний розрахунок, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.11.2022 року відповідач здійснив виплату належних позивачу при звільненні відпускних у розмірі 32287,84 грн. (з вирахуванням податків і зборів).

12.12.2022 року відповідач здійснив виплату позивачу лікарняних (перші 5 днів), які оплачуються за рахунок роботодавця у сумі 2344,20 грн. (з вирахуванням податків і зборів).

Суд не приймає до уваги твердження позивача, що їй не було виплачено 17320,20 грн. лікарняних, відшкодованих Фондом соціального страхування України, оскільки, по-перше, як зазначено вище, ці суми було виплачено позивачу Долинським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, по-друге, з шостого дня допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання виплачується Фондом соціального страхування України, а не роботодавцем.

Тож саме 12.12.2022 року відповідачем було проведено з позивачем остаточний розрахунок.

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем був проведений не 13.07.2022 (в день звільнення), а 12.12.2022 року, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17 сформулювала висновок, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінета Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 5 Порядка № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 Порядка № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (абз.3 п.4 Порядку №100).

Суд встановив, що двома місяцями, що передували місяцю звільнення (13.07.2022) є травень та червень 2022 року але, в період з 13.12.2021 року по 13.07.2022 року включно позивач перебувала на лікарняному, отже не отримувала заробітну плату. Отже розрахунок середнього заробітку необхідно здійснювати, виходячи з розміру посадового окладу позивача. Згідно штатного розпису по Херсонському ОУЛМГ посадовий оклад позивача становить 11200,00 грн. У травні 2022 року було 22 робочих дні та у червні 2022 року 22 робочих дні.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача становить 509,09 грн (11200 грн +11200 грн/44 робочих дні).

Отже, нарахування компенсації згідно ст.117 КЗпП України провадиться за робочими днями всього періоду затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи з цього середній заробіток позивача за весь період затримки виплати всіх сум, що належать при звільненні, з дня звільнення (13.07.2022) по день фактичного розрахунку (12.12.2022) становить 54981,72 грн (108 робочих днів х 509,09 грн).

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Так Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Однак з огляду на те, що на момент звільнення позивачу не було виплачено жодних сум, суд не вбачає можливості застосувати критерії зменшення розміру відшкодування.

Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 54981,72 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн., суд зазначає таке.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до положень ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Суд зазначає, що позивачем у позовній заяві не наведено жодного обґрунтування зазначеної ним суми моральної шкоди та в чому саме полягали моральні страждання позивача, яких він зазнав внаслідок протиправних дій відповідача.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений ст.71 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Висновки аналогічного характеру містяться в постанові Верховного Суду від 25.04.2019 року у справі № 818/1429/17.

Оскільки позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, не надано належних та допустимих доказів на її підтвердження, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги належать до задоволення частково.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, згідно з частиною 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (269).

Таким чином, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

При визначенні суми відшкодування інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, Суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Як вбачається із позовної заяви, представником позивача заявлені вимоги про відшкодування витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою, отриманою від адвоката у вигляді підготовки позовної заяви та подання її до суду.

Так, позивач уклав з адвокатом Білецьким О.А. договір б/н про надання правової допомоги від 15.12.2022 року.

На підтвердження оплати за юридичні послуги до суду надано квитанцію про отримання оплати від 02.01.2023 року у розмірі 1000,00 грн, від 27.03.2023 року у розмірі 500,00 грн.

Також, в матеріалах справи наявний акт №1 від 15.12.2022 року про надання юридичних послуг (правової допомоги) №б/н від 15.12.2022 року та описи наданих послуг.

З огляду на те, що судом було задоволено одну з трьох позовних вимог позивача, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат шляхом компенсації позивачу витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 500,00 грн.

Відтак, сума судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 500,00 грн. підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 КАС України суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення заборгованості по оплаті тимчасової непрацездатності та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства щодо не здіснення остаточного розрахунку в день звільнення ОСОБА_1 .

Стягнення з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54981,72 грн (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят одна грн 72 коп).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 500,00 грн (п`ятсот 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 19.06.2023 року.

Суддя Г. В. Лебедєва