Справа № 300/6281/21
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2023-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/6281/21 пров. № А/857/3480/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Матковської З.М., Улицького В.З.,

за участю секретаря Пославського Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року (ухвалене головуючим - суддею Остап`юк С.В. об 11 год. 29 хв. у м. Івано-Франківськ, повне судове рішення складено 07 листопада 2023 року) у справі № 300/6281/21 за адміністративним позовом Державної установи «Коломийська виправна колонія» №41 до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову за № ІФ2048/526/АВ/П/ТД/-ФС від 16.09.2021.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що відповідач на підставі помилкових висновків про порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 24 Кодексу законів про працю України, оскаржуваною постановою застосував штраф в розмірі 1320000 грн. Вважає постанову Управління Держпраці в Івано-Франківській області за № ІФ2048/526/АВ/П/ТД-ФС від 16.09.2021 про накладення на Державну установу «Коломийська виправна колонія» № 41 штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення в розмірі 1320000 грн протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.10.2022 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці в Івано-Франківській області за № ІФ2048/526/АВ/П/ТД-ФС від 16.09.2021 про накладення на Державну установу «Коломийська виправна колонія» №41 штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення в розмірі 1320000 грн.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є роботодавцем у спірних правовідносинах, то на нього не можуть покладатися обов`язки, які відносяться до зобов`язань роботодавця, отже, позивач не може нести й відповідальності за їх невиконання чи неналежне виконання.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що на виконання зобов`язань, взятих за договорами про використання праці засуджених для виконання робіт і послуг, позивачем забезпечувалося залучення засуджених для виконання робіт і послуг в інтересах третіх осіб. Проте, жодних трудових договорів ні позивача, ні контрагенти із засудженими не укладали, чим порушено їхні трудові права.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що Державна установа «Коломийська виправна колонія» № 41 є юридичною особою, зареєстрованою 29.11.1999 в Єдиному державно реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основний вид економічної діяльності: 84.23 діяльність у сфері юстиції та правосуддя, є бюджетною неприбутковою установою, входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

30.07.2021 Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області складено акт № ІФ 2048/526/АВ за результатами проведеного планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах охорони праці, промислової безпеки, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, праці, зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснення державного гірничого нагляду у Державній установі «Коломийська виправна колонія» №41 (а. с. 13 - 19).

Висновками вказаного акта встановлено допуск засуджених працівників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_2 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 до роботи без належного оформлення трудових відносин, без видачі наказів про прийняття на роботу та подання повідомлення про прийняття працівників на роботу Державній податків службі, чим порушено ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 24 Кодексу законів про працю України.

16.09.2021 Управління Держпраці в Івано-Франківській області, на підставі акта позапланового заходу державного нагляду (контролю) за № ІФ 2048/526/АВ від 30.07.2021, за порушення ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 24 Кодексу законів про працю України, відповідальність за яке передбачена абзацом 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, постановою за № ІФ2048/526/АВ/П/ТД-ФС від 16.09.2021 про накладення на Державну установу «Коломийська виправна колонія» № 41 штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, застосувало штраф в розмірі 1320000 грн.

Позивач, вважаючи спірну постанову протиправною, звернувся до суду із відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 ст. 265 КЗпП України визначено, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні» від 23.06.2005 № 2713-IV, підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей, зокрема, трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Частиною 1 ст. 3 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

За приписами частин 2, 4 ст. 7 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

У силу приписів ст. 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені мають право на оплачувану працю згідно із законодавством про працю. Законодавство про працю поширюється на засуджених у частині, що стосується умов праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.

Згідно із ч. 1 ст. 120 Кримінально-виконавчого кодексу України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Умови праці та заробітної плати засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України визначаються Інструкцією про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України 07.03.2013 № 396/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 11.03.2013 за № 387/22919 (далі - Інструкція № 396/5).

Згідно з п. 1.2 Інструкції № 396/5, засуджені залучаються до праці: у центрах трудової адаптації; у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів; на підприємствах установ виконання покарань; на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником; на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.

Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу (п. 2.2 Інструкції № 396/5).

Пунктами 3.1, 3.3 Інструкції № 396/5 передбачено, що засуджені до позбавлення волі працюють у місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей залежно від статі, віку, працездатності, стану здоров`я, спеціальності. Засуджені до довічного позбавлення волі залучаються до праці тільки на території виправної колонії з урахуванням вимог тримання їх у приміщеннях камерного типу.

Відповідно до п. 5.1-5.3 Інструкції № 396/5 праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості. Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт. Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати.

Праця засуджених оплачується відрядно, погодинно або за іншими системами оплати праці.

Основною системою оплати праці є відрядна, яка застосовується на всіх роботах, що піддаються нормуванню та точному обліку.

Положеннями ч. 1 ст. 60-1 та ч. 1 ст. 122 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засуджені до обмеження волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до ч. 5 ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені можуть залучатися без оплати праці лише до робіт з благоустрою колоній і прилеглих до них територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення колоній продовольством.

З аналізу наведеного вище слідує, що засуджені мають право на оплачувану працю і можуть бути залученні до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором.

Відповідно до Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 2823/5 від 28.08.2018 контрагентський об`єкт - об`єкт (територія) підприємства, установи чи організації усіх форм власності, на якому (якій) засуджені залучаються до праці на договірній основі за межами установи виконання покарань.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до Положення про державну установу «Коломийська виправна колонія (№41)», позивач є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України, органом управління виправної колонії є Міністерство юстиції України, забезпечує створення умов для залучення засуджених відповідно до вимог Кримінально-виконавчого кодексу України до суспільно корисної оплачуваної праці.

Згідно акту № ІФ 2048/526/АВ від 30.07.2021 засуджені працівники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_2 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 працювали, відповідно, в спільному українсько-ізраїльському підприємстві ТзОВ «Лісова компанія «Лаванда», в ТзОВ «АБО-МІКС», у підприємців ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 .

Відповідно до Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 2823/5 від 28.08.2018 контрагентський об`єкт - об`єкт (територія) підприємства, установи чи організації усіх форм власності, на якому (якій) засуджені залучаються до праці на договірній основі за межами установи виконання покарань.

Відносини між позивачем та зазначеними вище контрагентами врегульовані відповідними договорами щодо надання позивачем цим юридичним особами та підприємцям робочої сили із числа засуджених для виконання робіт як осіб, які відбувають покарання, що вказує, як вірно констатовано судом першої інстанції, на наявність трудових відносини між цими особами як роботодавцями та відповідними засудженими, а не між позивачем і окремими засудженими.

Зазначені обставини, які встановлені судом, фактично не заперечуються сторонами, крім основного питання яким є визначення статусу позивача як роботодавця у відношенні засуджених, які залучаються до роботи.

Разом з цим, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції, що відповідач не надав суду достатніх доказів про те, що позивач використовує працю вказаних вище засуджених та є їхнім роботодавцем, а під час інспекційного відвідування не надав вірної оцінки встановленим обставинам.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 300/6281/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді З. М. Матковська
В. З. Улицький
Повне судове рішення складено 16 червня 2023 року