Справа № 580/3226/22
Суддя: Анжеліка БАБИЧ
Дата ухвалення: 2023-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року справа № 580/3226/22

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши в залі суду в порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про поновлення провадження в адміністративній справі за його позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

26.07.2022 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) (далі позивач) подав у Черкаський окружний адміністративний суд позов до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) (далі відповідач) про:

визнання протиправними дій щодо невиплати йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (різниця між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошової допомоги у разі звільнення з військової служби враховуючи щомісячну грошову винагороду) за період з 30.10.2017 до 21.07.2022;

зобов`язання виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.10.2017 до 21.07.2022, за 1725 днів, виходячи з розрахунку 252,06грн в день у розмірі 434.803грн.

Обґрунтовуючи зазначає, що відповідач виплатив різницю між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошової допомоги у разі звільнення з військової служби за період з 30.10.2017 до 21.07.2022 зі значним порушенням нормативно визначених строків, а саме 21.07.2022, тобто через 1725. Тому вважає, що набув права на отримання відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України компенсації. Просив взяти до уваги рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду, який постановою від 07.09.2019 у справі №857/8260/19 залишив рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 у справі № 260/539/19 без мін та задовольнив позовні вимоги з аналогічних питань, також рішення Черкаського окружного адміністративного суду за аналогічними обставинами у справах № 580/775/19, №580/4220/20, №580/1172/21.

Ухвалою від 01 серпня 2022 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а її розгляд вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 14.09.2022 ухвалою суд відмовив у задоволенні заяви відповідача про залишення позову без розгляду. Того ж дня суд ухвалою зупинив провадження у справі на період до припинення перебування відповідача переведеним на воєнний стан. Ухвалою від 27 грудня 2022 року суд відмовив повністю у задоволенні клопотання (вх.№39626/22) позивача про поновлення провадження в адміністративної справи №580/3226/22.

Ухвалою від 14.09.2022 су відмовив у задоволенні заяви (вх. №23318/22) відповідача про залишення без розгляду адміністративного позову.

14.09.2022 ухвалою суд зупинив провадження у справі на період до припинення перебування відповідача переведеним на воєнний стан.

Ухвалою від 06.06.2023 суд задовольнив клопотання (вх. № 19735/23) позивача та поновив провадження у справі і продовжив її судовий розгляд.

19.06.2023 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Обгрунтовуючи зазначив, що на виконання рішення Черкаського окружного адміністратвиного суду від 06.12.2021 у справі №580/7759/21 перерахував різницю між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошової допомоги у разі звільнення з військової служби враховуючи щомісячну додаткову грошову винагороду. Сума у позові про стягнення середнього заробітку є не співмірною нарахованій та виплаченій різниці між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошової допомоги у разі звільнення з військової служби враховуючи щомісячну додаткову грошову винагороду, яка склала 29817,43грн. Водночас позивач вимагає нарахувати середній заробіток в сумі 434803,00грн, що майже в п`ять разів перевищує суму недоплати при звільненні. Також звертає увагу суду на те, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 його зобов`язано здійснити виплату позивачу середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з моменту звільнення з військової служби 20.10.2017 до 01.12.2021 в сумі 11868,06грн. вважає, що у разі задоволення позовних вимог у цій справі щодо виплати середнього заробітку із охопленням періоду з 20.10.2017 до 01.12.2021 на нього буде повторно покладений обов`язок щодо сплати середнього заробітку за період, який він уже сплатив.

Всі документи, що надійшли від учасників, суд долучив до матеріалів адміністративної справи, як докази.

Оскільки обґрунтованих клопотань від учасників спору про розгляд справи у судовому засіданні з їх повідомленням та викликом суду не надійшло, зважаючи на відсутність необхідності призначити у справі експертизу або викликати та допитати свідків, суд дійшов висновку розглянути справу без виклику сторін у судове засідання за наявними письмовими доказами.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.10.2017 №221 позивача з 20.10.2017 виключено із списків особового складу всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Черкаського ОМВК Черкаської області.

Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №874707 підтверджується, що позивачу 08.12.2017 встановлена ІІ група інвалідності.

Пенсійним посвідченням від 02.02.2018 серії НОМЕР_4 підтверджується, що позивачу призначена пенсія з інвалідності 2 групи.

Відповідно до довідки-розрахунку відповідача від 27.07.2021 №244 позивачу нарахована та виплачена вихідна допомога у разі звільнення з військової служби 50452,50грн.

Відомістю сум для зарахування на карткові/депозитні рахунки відповідача підтверджується, що позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення за жовтень 2017 року в сумі 54581,31грн.

Із Єдиного державного реєстру судових рішень та Автоматизованої системи Черкаського окружного адміністративного суду «Діловодство» суд установив, що між тими ж сторонами розглядалася адміністративна справа №580/7759/21.

Так, рішенням Черкаський окружний адміністративний суд від 06 грудня 2021 року, яке набрало законної сили 15.06.2022, у справі №580/7759/21 позов позивача задовольнив повністю. Визнав протиправними дії відповідача щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 позивачу грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з порушенням чинного законодавства без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди. Зобов`язав відповідача перерахувати та виплатити позивачу різницю між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, враховуючи щомісячну додаткову грошову винагороду.

На його виконання відповідач 21.07.2022 зарахував на картковий рахунок позивача кошти в сумі 29817,43грн.

Вважаючи не обґрунтованою затримку у виплаті вказаних коштів, позивач звернувся в суд зі вказаним вище позовом.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1ст.2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Частиною 4 ст.9 Закону Закон №2011-XII обумовлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 07 листопада 2007 року № 1294 (чинної станом на час звільнення позивача з військової служби) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з ч.2 ст. 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Отже, право на одноразову допомогу при звільненні позивач набув у відповідно до ст.15 Закону № 2011-ХІІ та вона є доходом і складовою для повного розрахунку при звільненні особи.

Виплата грошової допомоги при звільненні не в день звільнення позивача сторонами визнана та підтверджена вказаним рішенням суду, що набрало законної сили, та відомостями карткового рахунку позивача (відомостями щодо перерахування позивачу коштів, що мали бути виплачені на дату звільнення його зі служби).

Суд відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України враховує правовий аналіз можливості застосування ст.ст.117, 118 КЗпП України у відносинах публічної служби в постановах Верховного Суду (далі - ВС): від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 29.01.2020 справа №320/6808/18, від 28.02.2020 справа №817/1427/17, від 06.03.2020 у справі №1240/2162/18, від 03.06.2020 у справі №809/366/17, - щодо подібних правовідносин із виплати компенсацій за затримку розрахунку при звільненні. ВС зазначив, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Положення ст.ст.117, 118 КЗпП України поширюють дію на відносини публічної служби, якщо інше не передбачене вимогами спеціального законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (у т.ч. затримку виплати грошової допомоги при звільнені) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано КЗпП України, у зв`язку з чим у відповідній частині підлягають застосуванню саме його норми.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16.

Згідно зі ст.116 КЗпП України (у редакції від 15.06.2023, чинній на дату вирішення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст.117 КЗпП України (у редакції від 15.06.2023 чинній на дату вирішення спірних правовідносин), згідно з якою у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, працівник має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При цьому, у разі допущення порушення строків виплати всіх коштів працівник має право на отримання виплати від роботодавця відшкодування за умови, що спір вирішено на його користь. Обов`язку самостійно визначити розмір такого відшкодування роботодавець не має. Натомість це є повноваженням органу, який виносить рішення по суті спору, а роботодавець лише на виконання такого рішення здійснює виплату. Тому позовна вимога щодо визнання протиправними дій щодо невиплати йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (різниця між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошової допомоги у разі звільнення з військової служби враховуючи щомісячну грошову винагороду) за період з 30.10.2017 до 21.07.202 не обгрунтована та безпідставна.

Метою вказаного законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі №812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи, що питання нарахування і виплати грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з порушенням чинного законодавства без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди було предметом судового провадження, з огляду на вказане законодавче регулювання в ст.ст.116-117 КЗпП України, строки для її виплати обчислюються з дати набрання законної сили рішенням суду в межах встановленого законом строку примусового його виконання. Інакше нівелюється зміст судового провадження.

У ст.255 КАС України вказано, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Постанова суду апеляційної інстанції згідно зі ст.325 КАС України набирає законної сили з дати її прийняття, а ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

У справі № 580/7759/21 відповідач виплатив присуджену вихідну допомогу при звільненні 21.07.2022 після дати 15.06.2022 набрання законної сили рішенням суду першої інстанції, тобто в межах встановленого законом строку для примусового його виконання. Водночас цим рішенням підтверджено, що відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив позивачу різницю між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, враховуючи щомісячну додаткову грошову винагороду. Фактично це судове рішення доводить, що відповідач мав обов`язок виплатити кошти позивачу щонайдовше під час розрахунку при звільненні позивача. Тому наявні підстави визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо повного розрахунку при звільненні, що обгрунтоване підтвердженою судом невиплатою вихідної допомоги при звільнені за період його служби.

Зважаючи на відсутність належних, допустимих і достовірних доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем саме при звільненні з огляду на присуджені судами кошти, право позивача на отримання на підставі вимог ст.117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців доведене. Водночас необґрунтованою є позовна вимога щодо підстав для зобов`язання відповідача виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.10.2017 до 21.07.2022, за 1725 днів, оскільки зазначений період перевищує встановлений КЗпП України період для такого відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Отже, розрахунок середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем коштів має відбуватись за період з 21.01.2022 до 21.07.2022.

Виконуючи завдання адміністративного судочинства, визначене в ч.1 ст.2 КАС України, щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин, мету ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд дійшов висновку про наявність підстав вийти за межі заявлених позовних вимог в частині необхідності з`ясування їх розміру для повноти судового захисту.

ВС у постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 акцентував увагу на тому, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Згідно з висновком Великої Палати ВС у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, який обов`язковий для врахування судами нижчих інстанцій відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості,

а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки також викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок), для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Бездіяльність відповідача закінчилася датою остаточної виплати позивачу спірних сум коштів, пов`язаних із проходженням публічної служби 21.07.2022.

Довідкою відповідача від 27.07.2021 підтверджується, що розмір середньої заробітної плати за два останні календарні місяці (серпень-вересень 2017 року) складав 15376,00грн. Середньоденне грошове забезпечення позивача становило 252,06грн (15376,00грн /61 днів).

Розрахунок середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.01.2022 до 21.07.2022 становить: 252,06грн (середньоденне грошове забезпечення позивача) * 141 робочий день (кількість днів прострочення) = 35540,46грн. Вказана сума коштів істотно перевищує належну до виплати позивачу станом на день виключення зі списків особового складу та виплачену на виконання вказаного вище рішення суду.

Суд взяв до уваги наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, дату його ініціювання позивачем, тривалість судового провадження, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення спору

Вказані обставини дають підстави для зменшення суми коштів, для виплати позивачу в порядку ст.117 КЗпП України, зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду у вказаній вище судовій справі, та відсутності обґрунтованих підстав зобов`язувати відповідача нарахувати та виплатити повний середній заробіток за вказаний період.

Крім того, у заявлених спірних правовідносинах позивач не звертався до відповідача з приводу нарахування повної суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок. Відсутні будь-які рішення або листування відповідача щодо відмови його нарахувати. Отже, відповідні правовідносини між сторонами не виникли, а позовна вимога визнати протиправними дії відповідача щодо не виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (різниця між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошової допомоги при звільненні з військової служби враховуючи щомісячну грошову винагороду) за період з 30.10.2017 до 21.07.2022 безпідставна та необґрунтована. Натомість відповідач допустив неповний розрахунок при звільненні позивача, що підтверджується вказаним вище рішенням суду. З огляду на це саме така бездіяльність є протиправною.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, співмірності ймовірних втрат позивача із-за неповного розрахунку при звільненні, обґрунтованим є зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок пропорційно виплаченим із затримкою коштів, зважаючи, що загальна сума доходу, що мала бути виплачена позивачу на день звільнення зі служби, 20.10.2017 становить 84398,74грн = 54581,31 (грошове забезпечення виплачене позивачу у жовтні 2017 року безспірно) + 29817,43 грн (заборгованість з виплати вихідної допомоги при звільненні виплачена позивачу 21.07.2022).

Співвідношення (майнові втрати) суми вихідної допомоги при звільненні, що виплачені відповідачем на виконання вказаного вище рішення суду 21.07.2022 у розмірі 29817,43грн, до загальної суми заробітної плати, належної до виплати під час звільнення позивача, становить: 84398,74грн (грошове забезпечення нараховане та виплачене позивачу в жовтні 2017 року + згадані присуджені судом кошти) / 29817,43грн = 2,84.

За порушення строків виплати коштів позивачу має бути виплачена пропорційна частина середнього заробітку щодо прострочення (141 робочого дня - за період з 21.01.2022 до 21.07.2022: 35540,46грн / 2,84 = 12514,24 грн.

Отже, загальна сума коштів за порушення відповідачем строку розрахунку з позивачем при звільненні становить 12514,24 грн.

Посилання позивача на рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.09.2019 у справі №857/8260/19, рішення Черкаського окружного адміністративного суду у справах № 580/775/19, №580/4220/20, №580/1172/21не враховано, оскільки стосуються інших правовідносин та учасників, не мають преюдиційного значення відповідно до ст.78 КАС України.

Отже, позовні вимоги обґрунтовані у вказаних частинах та підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи на відсутність доказів понесення позивачем судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.2-20, 72-78, 134-139, 242-245, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.01.2022 до 21.07.2022 у сумі 12514,24 грн (дванадцять тисяч п`ятсот чотирнадцять гривень двадцять чотири копійки), пропорційній виплаченим із затримкою коштам вихідної допомоги при звільненні до загальної суми для належного повного розрахунку при його звільненні.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Анжеліка БАБИЧ

Рішення ухвалене, складене у повному обсязі та підписане 19.06.2023.