Справа № 260/1546/21
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2023-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/1546/21 пров. № А/857/4665/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Запотічного І.І.,

Суддів: Довгої О.І., Бруновської Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року (головуюча суддя Маєцька Н.Д., ухвалене в м. Ужгород) у справі №260/1546/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

28.04.2021 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, у якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ про переведення позивача підполковника поліції ОСОБА_1 до Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області; визнати незаконним та скасувати наказ начальника ГУНП в Закарпатській області № 82/ос від 12.04.2021 року про звільнення з органів поліції підполковника ОСОБА_1 ; 3) поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого ВКП Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовує тим, що був призначений на посаду старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області. Наказом від 04 березня 2021 року позивача призначено дільничним офіцером поліції сектору превенції Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, звільнивши його з посади старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області. У зв`язку з тим, що позивач фізично не міг виконувати свої службові обов`язки через наявність сім`ї та відсутність можливості проживання на території Тячівського району Закарпатської області, позивач вимушений був написати відповідний рапорт про звільнення з посади, та наказом ГУ НП в Закарпатській області від 12 квітня 2021 року його звільнено зі служби в поліції. Вищевказані накази позивач вважає протиправними. Зазначає, що враховуючи те, що позивач перебував на посаді оперуповноваженого в Ужгородському відділі поліції та його переведено в Тячівський районний відділ поліції на посаду дільничного офіцера служби превенції, то позивачу фактично було змінено специфікацію роботи та змінено місцевість виконання такої. В той же час, будь-якої згоди на таке переведення позивач не надавав, відтак наказ про його переведення є протиправним та підлягає скасуванню. Щодо написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням позивач зазначає, у рапорті просив звільнити його з посади у зв`язку з неможливістю виконувати свої службові обов`язки. Відтак, вважає, що за своєю сутністю та відповідно до змісту рапорту, такий не був написаний щодо звільнення позивача за власним бажанням, а у зв`язку з тим, що умови при яких необхідно працювати позивачу порушували його конституційне право на вільне обрання місця роботи, оскільки на переведення до Тячівського районного відділу поліції згоду не надавав. У зв`язку з чим, вважає, що наказ про його звільнення зі служби в поліції є протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області «По особовому складу» від 04 березня 2021 року № 51 о/с про призначення ОСОБА_1 дільничним офіцером поліції сектору превенції Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, звільнивши його з посади старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 05 березня 2021 року. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області «По особовому складу» від 12 квітня 2021 року № 82 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції. Стягнуто на користь ОСОБА_1 із Головного управління Національної поліції в Закарпатській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2021 року по 31 січня 2023 року в розмірі 311530,10 грн. (триста одинадцять тисяч п`ятсот тридцять гривень десять копійок). Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах одного місяця в розмірі 13966,55 грн. (тринадцять тисяч дев`ятсот шістдесят шість гривень п`ятдесят п`ять копійок ) допущено до негайного виконання.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем, який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити повністю в задоволенні позову. Вимоги скарги зводяться до того, що відповідачем при переведенні позивача на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Тячівського районного відділення поліції Головного управління Національної поліції було дотримано всіх норм спеціального законодавства, що регулюють порядок проходження служби в органах поліції. Так, відповідно до вимог статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщення поліцейських здійснюється, зокрема на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду, та таке переведення поліцейського може здійснюватися за ініціативою прямих керівників (начальників). Відтак, апелянт вважає, що позивача правомірно переведено на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Тячівського районного відділу поліції, у зв`язку організаційно-штатними змінами в Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області. Також, вказує, що позивач подав рапорт про звільнення від 29 березня 2021 року, в якому зазначив дату звільнення 12 квітня 2021 року, та на підставі якого позивача звільнено зі служби в органах поліції. Відповідач вважає, що позивач до моменту реалізації рапорту мав право його відкликати, однак таким правом не скористався. Також апелянт звертає увагу на строки звернення з даним позовом до суду. Відтак, на переконання апелянта, суд протиправно задовольнив вимоги позивача про визнання протиправними та скасування наказу про переведення позивача та його звільнення зі служби, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

08.06.2023 позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. Доводи відзиву аналогічні доводам адміністративного позову. Наголошує, що перебував на посаді оперуповноваженого в Ужгородському ВП, а переведено його було в Тячівський РВП на посаду дільничного офіцера служби превенції, а тому фактично було змінено специфікацію роботи та змінено місцевість виконання такої. Звертає увагу, що будь якої згоди на переведення не надавав у будь-якому вигляді, а тому спірний наказ про переведення вважає незаконним. Крім того зазначає, що написання рапорту на звільнення обумовлено обставинами, які було створено відповідачем для виникнення у позивача бажання звільнитися з органів Національної поліції. Вказує, що умови при яких необхідно було працювати, були такими, що порушували його Конституційні права на працю, на яку його фактично було примушено в силу незаконності наказу про переведення при наявності місць для працевлаштування у місцевості за місцем проживання позивача. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У відповідності до пункту першого частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами, оскільки відсутні клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзив, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач був призначений старшим оперуповноваженим відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області.

04 січня 2021 року позивача попереджено про можливе наступне звільнення зі служби в поліції, у зв`язку із скороченням посади старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області, що підтверджується підписом позивача на вищевказаному попередженні.

Відповідно до доповідної записки т.в.о. начальника УКЗ ГУНП Дьордяй В. наказом Національної поліції України від 24 грудня 2020 року № 1032 «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області» Ужгородський відділ поліції реорганізовується та скорочуються всі посади. До управління кадрового забезпечення ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_1 рапорт щодо подальшого проходження служби не подавав. Для забезпечення суворого дотримання законодавства України щодо призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації, враховуючи вищевикладене запропоновано, у зв`язку з реорганізацією штатів, призначити підполковника поліції ОСОБА_1 на вакантну посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Тячівського районного відділу поліції ГУНП в Закарпатській області, відповідно до абзацу 1 пункту 3 частини 1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію».

В подальшому, наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 04 березня 2021 року № 51 о/с «По особовому складу» відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» та наказу Національної поліції України від 24 грудня 2020 року № 1032 «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області» призначено підполковника ОСОБА_1 дільничним офіцером поліції сектору превенції Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, звільнивши його з посади старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області, з 04 березня 2021 року.

Позивач звернувся до ГУ НП в Закарпатській області із рапортом від 29 березня 2021 року, в якому просив звільнити його зі служби в поліції, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 12 квітня 2021 року, в зв`язку з неможливістю виконувати свої службові обов`язки.

Наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 12 квітня 2021 року № 82 о/с «По особовому складу» відповідно до ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п. 7 (за власним бажанням ) підполковника поліції ОСОБА_1 дільничного офіцера поліції сектору превенції Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, з 12 квітня 2021 року.

Позивач, не погодившись з оскаржуваними наказами, вважаючи їх незаконними, безпідставними та необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, звернувся з даним позовом до суду першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення проти позову.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано положеннями Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року № 580-VIII (Закон №580-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону № 580-VIII рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону № 580-VIII видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 65 Закону № 580-VIII переміщення поліцейських здійснюється: на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 Закону № 580-VIII поліцейський, переміщений з вищої посади на посаду, нижчу ніж та, яку він займав, у подальшому просувається по службі з дотриманням вимог, визначених цим Законом, а звільнений з посади в дисциплінарному порядку, - після зняття дисциплінарного стягнення.

Відповідно до ч. 8 ст. 65 Закону №580-VIII переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Згідно з ст. 68 Закону № 580-VIІI у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення. Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Аналізуючи вищенаведені норми, колегія суддів вказує, що у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів звільненню підлягають поліцейські, посади яких скорочені. Разом з тим, відповідно до приписів статті 65 Закону №580-VII скорочення посади, яку обіймає поліцейський, є однією з підстав його переведення на рівнозначну або нижчу посаду, а частиною другою статті 68 вказаного Закону передбачено можливість призначення поліцейського, посада якого скорочена, за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Водночас, з метою забезпечення належної підготовки та видання наказів з питань проходження служби поліцейськими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23 листопада 2016 року №1235, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 20 грудня 2016 року №1668/29798, затверджено Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції (Порядок №1235) та Перелік документів з питань проходження служби (Перелік).

Згідно з розділом ІІ Порядку №1235 підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності, зокрема, як переміщення по службі.

Відповідно до п. 2 розділу ІІІ Порядку №1235 підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.

Згідно з п. 3 розділу ІІІ Порядку №1235 перелік документів з питань проходження служби визначається згідно з Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23 листопада 2016 року №1235.

Відповідно до п. 4 розділу ІІІ Порядку № 1235 у разі необхідності для підготовки наказів можуть витребовуватися документи з певних питань проходження служби в поліції, передбачені чинним законодавством України.

Разом з тим, переліком визначено, що документами з питань проходження служби є: рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі; подання про призначення на посаду; подання про встановлення додаткових видів грошового забезпечення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не урегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів зазначає, що Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року №580-VIІI є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, а відтак у даному спорі застосуванню підлягають норми спеціального законодавства. В даному випадку цей Закон встановлює підстави та порядок переміщення на посаді, зазначені у частині 1 статті 65, яка передбачає, що таке переміщення може відбуватися, як за ініціативою поліцейського, так і за ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення (ч.8 ст.65 Закону № 580-VIII). Проте, положеннями Закону 580-VIII не врегульовано випадки, коли переведення відбувається або в межах однієї місцевості або до іншої місцевості, про таке переміщення на посаді йдеться у статті 32 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Колегія суддів зазначає, що даний спір виник у зв`язку з переміщенням позивача з посади старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області на посаду дільничного офіцера сектору превенції Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області. При цьому, апеляційний суд наголошує, що для цілей застосування статті 65 Закону №580-VIII поняття "переміщення" та "переведення" є тотожними й під ними розуміється зміна таких умов служби в поліції як посада (посадових обов`язків) та/або місця несення служби.

Подібний висновок було викладено в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року в справі №420/5192/18.

Переміщення (переведення) поліцейського може відбуватися за ініціативою поліцейського або ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. Підставою для переміщення поліцейського за ініціативою начальників є скорочення штатів, проведенням реорганізації; необхідність проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними умовами; службова необхідність - для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що переміщення поліцейського з ініціативи начальників, особливо коли це переміщення передбачає зміну місця несення служби, повинно переслідувати легітимну мету та бути пов`язаним з певними об`єктивними чинниками - інтересами служби. У будь-якому разі воно не може бути прихованою формою покарання, а поліцейські повинні мати засоби правового захисту від переміщень, що не відповідає меті цього інституту. Законом №580-VIII встановлені підстави переміщення поліцейського та осіб, які можуть ініціювати переміщення, проте Законом №580-VIII не встановлено, чи вимагається згода поліцейського на таке переміщення. Беручи до уваги, що Законом №580-VIII не врегульоване питання щодо порядку переміщення поліцейського на рівнозначну, вищу або нищу посаду в іншій місцевості, у цій частині до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні положення трудового законодавства. Водночас, статтею 32 КЗпП України встановлено можливість переведення в іншу місцевість тільки за згодою працівника, за винятком тимчасового переведення та в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, переміщення поліцейського в іншу місцевість, можливо за умови надання поліцейським згоди на таке переміщення. Для цілей застосування статті 32 КЗпП України, в контексті спірних правовідносин, іншою місцевістю є інший населений пункт, у тому числі в межах однієї області.

Аналогічна позиція в тотожних за змістом правовідносинах була викладена Верховним Судом у постановах від 17.10.2019 в справі № 420/5192/18, від 11.08.2020 в справі №620/2624/19, від 12.05.2022 в справі №400/2741/19.

Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, оскарженим наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 04 березня 2021 року № 51 «По особовому складу» позивача звільнено з посади старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області та призначено на посаду дільничним офіцером поліції сектору превенції Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

Отже, позивача переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві/установі.

Разом з тим, матеріали справи не містять рапорту позивача про переведення чи доказів його згоди на таке переведення. За таких обставин, з урахуванням приписів ст. 32 КЗпП України, позивач був неправомірно переведений до іншої місцевості без його згоди.

Крім того, як вже зазначалося судом, відповідно до ч. 2 статті 68 Закону № 580-VIІI поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Водночас, як вбачається із листа Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 28 травня 2021 року № 11аз/106/2-2021 станом на день переведення позивача (04.03.2021 року) в територіальних підрозділах Головного управління Національної поліції в Закарпатській області були наявні вакантні посади, однак такі не були запропоновані позивачу.

Отже, апеляційний суд вважає, що оскаржуваний наказ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області №51 о/с від 04.03.2021 року про призначення ОСОБА_1 дільничним офіцером поліції сектору превенції Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, звільнивши його з посади старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, прийнято відповідачем без належних правових підстав та з порушенням норм трудового законодавства, а тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, такий є протиправним та підлягає скасуванню. Крім того, окружний суд вірно зазначив, що позивача необхідно поновити на посаді, з якої його незаконно переведено - старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції в ГУ НП в Закарпатській області.

Щодо доводів апелянта в частині правомірності винесення наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 12 квітня 2021 року про звільнення позивача зі служби в поліції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Відповідно до ч. 2 с. 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 77 Закону № 580-VIII день звільнення вважається останнім днем служби.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до ГУ НП в Закарпатській області із рапортом від 29 березня 2021 року, в якому просив звільнити його зі служби в поліції, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 12 квітня 2021 року, в зв`язку з неможливістю виконувати свої службові обов`язки та наказом від 12 квітня 2021 року № 82 о/с позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію». В той же час, колегією суддів встановлено, що неможливість позивачем виконувати свої обов`язки пов`язана із його переведенням на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції, оскільки позивач проживає разом із сім`єю в м. Ужгород та в нього відсутня можливість працювати за межами м. Ужгорода та Ужгородського району.

Отже, на думку апеляційного суду написання позивачем рапорту про звільнення обумовлено переведенням його до Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції. Враховуючи, що звільнення позивача зі служби в поліції пов`язане з його протиправним переведенням, та позивача звільнено з посади дільничного офіцера сектору превенції Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, на яку він переведений протиправно, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що наказ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 12 квітня 2021 року № 82 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Колегія суддів звертає увагу, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а, отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. У разі встановлення незаконного звільнення, суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 20.01.2021 у справі № 804/958/16.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 04 березня 2021 року позивача призначено дільничним офіцером поліції сектору превенції Тячівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, звільнивши його з посади старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області, з 04 березня 2021 року.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про протиправність вищевказаного наказу, позивач підлягає поновленню на посаді старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області з 05 березня 2021 року. В той же час, оскільки позивача звільнено зі служби в поліції наказом від 12 квітня 2021 року № 82 о/с «По особовому складу» з 12 квітня 2021 року, то дата звільнення 12 квітня 2021 року вважається останнім робочим днем позивача та з 13 квітня 2021 року у позивача почався вимушений прогул.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором, тобто період з дня наступного за днем звільнення (незаконного переведення на іншу роботу) по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 08 грудня 2022 року №460/2014/19.

Отже, часом вимушеного прогулу позивача є період з 13 квітня 2021 року по 31 січня 2023 року та становить 658 календарних днів.

Колегія суддів зазначає, що умови обчислення середньої заробітної плати визначаються Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (Порядок № 100) та згідно пункту "з" статті 1 Порядку № 100 цей Порядок застосовується при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п 2 абз. 3 Порядку № 100, встановлено, що обчислення середньої заробітної плати, передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 8 абз. 1 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки УФЗБО ГУ НП в Закарпатській області від 17 травня 2021 року № 527/106/5-21 заробітна плата позивача за лютий 2021 року становила 14662,07 грн. та за березень 2021 року - 13271,01 грн.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 473,45 грн. та середньомісячна заробітна плата позивача становить 13966,55 грн. Отже, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 311530,10 грн. (473,45 грн. х 658 днів).

Відповідно до п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць у розмірі 13966,55грн. підлягає негайному виконанню.

Щодо посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду в частині оскарження наказу ГУ НП в Закарпатській області №51 о/с від 04.03.2021, то колегія суддів зазначає, що позивач на день подання позову (28.04.2021), не одержував спірного наказу та відповідно з таким не був ознайомлений, відтак судом першої інстанції підставно було визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено його.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року у справі № 260/1546/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді О. І. Довга
Н. В. Бруновська