Справа № 160/9410/23
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2023 року Справа № 160/9410/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЛозицької І.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому з урахуванням уточнень просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що дає право на призначення пенсії за вислугу років, період навчання в середньому професійно-технічному училищі № 4 м. Жданова з 01.09.1985 року по 12.07.1986 року; період проходження військової служби в лавах Збройних Сил СРСР з 11.05.1986 року по 17.06.1988 року; періоди роботи на посадах помічника машиніста та машиніста відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 23.03.2023 року.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах. Однак, пенсійний орган відмовив у призначенні пенсії за вислугу років на пільгових умовах, оскільки у позивача відсутній спеціальний стаж роботи.
Позивач вважає відмову пенсійного органу в призначенні пенсії за вислугою років на пільгових умовах протиправною, тому звернувся з даним позовом до суду.
Ухвалою суду від 15.05.2023 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачам строк для надання відзивів на позов та докази на їх обґрунтування. Заперечуючи проти позову, відповідач-1, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надало свій відзив на позов, який долучений до матеріалів справи.
Відповідач-1 в обгрунтування відзиву на позов посилається на приписи статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зазначає, що право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих у технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи, - після досягнення 55 років і при стажі роботи, зокрема, для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.
Відповідач-1 зазначає, що згідно наданих документів страховий стаж позивача становить 28 років 08 місяців 26 днів, з них спеціальний стаж відсутній.
Крім того, відповідач-1 зазначає, що відповідно до Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" стаж роботи за вислугою років для призначення пенсії відповідно до пункту "а" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" може бути врахований виключно до 11.10.2017 року, тобто, до дати вступу в законну силу Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 року №2148-VIII. Пенсія за вислугу років призначається після звільнення з роботи, що дає право на цю пенсію.
Також відповідач-1 посилається на те, що до страхового стажу позивача зараховано період навчання в середньому професійно-технічному училищі № 4 м. Жданова з 01.09.1985 року по 12.07.1986 року та період роботи з 09.08.1988 року по 22.02.1994 року на посадах помічника машиніста та машиніста, а період проходження військової служби в лавах Збройних Сил СРСР з 11.05.1986 року по 17.06.1988 року не зараховано через відсутність військового квитка.
Зважаючи на викладене, відповідач-1 просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відповідач-2, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, у встановлений судом строк, своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалося, причини неподання відзиву на позовну заяву суду не повідомило.
Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми законодавства України, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
Програмним забезпеченням за принципом екстериторіальності заяву про призначення пенсії та документи, які були додані позивачем до заяви, передані до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 21 від 30.03.2023 року позивача повідомлено, що йому відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу.

Відповідач-2 у вказаному рішенні з посиланням на пункт 2-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" зазначив, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до пункту «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку, руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України після досягнення 55 років і при стажі роботи для чоловіків не менше 30 років, з них не менше і 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

При цьому, позивач має страховий стаж роботи 28 років 08 місяців 26 днів, з них пільговий стаж відсутній. До страхового стажу не зараховано період військової служби, оскільки не надано військовий квиток або підтверджуючу довідку.

Також відповідач-2 зазначив у вказаному рішенні, що до справи не долучено документи про роботу, що дає право на пенсію за вислугу років та про підтвердження факту звільнення з такої роботи.

Не погоджуючись з позицією пенсійного органу та вважаючи його рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку викладеному вище, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 року, ратифікована Законом України від 14.09.2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV.

Згідно з частиною 3 статті 4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Відповідно до змісту статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Приписами статті 8 Закону № 1058-IV передбачено право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи, зокрема, громадянами України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Абзацами 1, 2 пункту 16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Статтею 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються, зокрема, трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно статті 51 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Пунктом 2 частини 1 статті 52 Закону №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітені.

Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 55 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих у технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи, - після досягнення 55 років і при стажі роботи:

для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим - третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону.

Згідно пункту «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону Закону №1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Приписами пункту 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Тобто, використання норм Порядку № 637 шляхом надання уточнюючих довідок про підтвердження спеціального стажу має місце лише у разі відсутності в трудовій книжці/або відповідних записах до неї відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників.

Так, копія трудової книжки серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 містить наступні записи:

- з 01.09.1985 року по 12.07.1986 року - навчання в середньому професійно-технічому училищі № 4 м. Жданова ;

- з 11.05.1986 року по 17.06.1988 року - служба у складі Збройних Сил СРСР;

- з 09.08.1988 року - працював помічником складача потягів у ВО «Ждановтяжмаш», який відповідно до наказу № 39 від 03.02.1989 року перейменований у ВО «Азовмаш»;

- з 05.01.1989 року по 22.02.1994 року переведений в службу тяги залізничного цеху помічником машиніста тепловозу;

- з 01.03.1994 року по 15.07.1995 року працював на посаді товарознеавець в АТП «Дагма»;

- з 14.11.2000 року - працював контролером в АТ «Азов»;

- з 12.02.2003 року - переведений в залізничний цех помічником машиніста тепловоза в АТ «Азов»;

- з 13.01.2005 року по 04.01.2011 року - переведений машиністом тепловоза в залізничний цех в АТ «Азов»;

- з 05.01.2011 року по 26.04.2013 року - працював машиністом тепловозу у залізничному цеху в ВАТ «Азовзагальмаш»;

- з 27.05.2013 року по 19.09.2013 р. - перебував на обліку у міському центрі зайнятості та отримував виплату допомоги по безробіттю;

- з 20.09.2013 року по 14.05.2015 року - працював машиністом тепловозу в МЧП фірма «Фартон»;

- з 23.10.2015 року по 11.07.2022 року - працював в ПрАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім.Ілліча» машиністом тепловозу в цеху рухомого составу Управління залізничного транспорту;

- з 12.07.2022 року 15.08.2022 року - прийнятий слюсарем з ремонту рухомого складу в управління залізничного транспорту цех ремонту служби локомотивного господарства в ПрАТ «Камет Сталь»;

- з 15.08.2022 року по теперішній час - працює машиністом тепловозу в ПрАТ «Камет Сталь».

Крім того, позивачем надана довідка про підтвердження стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 17.04.2023 року №500, відповідно до якої ОСОБА_1 працював повний робочий день в ПрАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім.Ілліча» машиністом тепловозу. Вказана посада передбачена списками, затвердженими Постановою КМУ № 583 від 12.10.1999 року.

Таким чином, враховуючи вищенаведене суд доходить висновку, що спірний період роботи позивача на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років, підтверджений безпосередньо записами у трудовій книжці, а тому, підлягає зарахованню до спеціального стажу ОСОБА_1 .

Щодо посилання пенсійного органу на відсутність документів про роботу, що дає право на пенсію за вислугу років, то суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2, Управління фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.

Відтак, враховуючи вищенаведене, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів пенсійний орган наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.

Крім того, неможливість надання позивачем уточнюючих довідок обумовлена тим, що, зокрема, ПрАТ «Азовзагальмаш» та ПрАТ «ММК ім.Ілліча» знаходяться на тимчасово окупованій території, а саме, у місті Маріуполі Донецької області.

Суд звертає увагу, що не зарахування до спеціального стажу зазначених вище періодів роботи у зв`язку з неможливістю перевірки відомостей трудової книжки позивача через знаходження підприємств, на яких працював позивач, на території, непідконтрольній українській владі, є безпідставним, з огляду на те, що у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу, тому можливим є застосувати загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення.

Водночас, витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу. Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку трудового стажу особи не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Суд зазначає, що пенсійні органи повинні використовувати всі передбачені законом повноваження для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто, в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 31.03.2020 року у справі № 446/656/17.

Крім того, суд наголошує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тому, з урахуванням наданих довідок позивача чи без них, позивач має право на призначення пенсії за вислугу років, оскільки трудова книжка підтверджує наявність у нього необхідного пільгового стажу.

Щодо періоду навчання в середньому професійно-технічному училищі № 4 м. Жданова з 01.09.1985 року по 12.07.1986 року, суд зазначає наступне.

Згідно до приписів 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувана освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Частиною 1 статті 17 вказаного Закону визначено, що заклад професійної (професійно-технічної) освіти - це заклад освіти, що забезпечує реалізацію потреб громадян у професійній (професійно-технічній) освіті, оволодінні робітничими професіями, спеціальностями, кваліфікацією відповідно до їх інтересів, здібностей, стану здоров`я.

Крім того, відповідно статті 18 Закону № 103/98-ВР до закладу професійної (професійно-технічної) освіти належить, зокрема, професійно-технічне училище відповідного профілю.

Згідно пункту 8 Порядку №637 час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Так, з диплому № НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_1 з 01.09.1985 року по 12.07.1986 року навчався в середньому професійно-технічному училищі № 4 м. Жданова за професією «помічник машиніста тепловоза» та здобув кваліфікацію «помічник тепловоза, слюсар з ремонту тепловозів 3 розряду».

При цьому, прийнятий на роботу, яка передбачає зарахування періоду роботи до пільгового стажу, 09.08.1988 року, тобто, більше ніж через 3 місяці з дня закінчення навчання.

Разом з тим, у період з 11.05.1986 року по 17.06.1988 року проходив військову службу в Лавах Радянської Армії.

Суд звертає увагу, що Законом України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» передбачено імперативну норму щодо зарахування на роботу протягом 3 місяців з дня закінчення навчання, та вказаним законом не передбачено відтермінування вказаного строку на період проходження військової служби.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування саме до пільгового стажу позивача періоду навчання з 01.09.1985 року по 12.07.1986, а отже, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо не зарахування періоду служби в армії, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

У період з 01.09.1985 року по 12.07.1986 року позивач навчався в середньому професійно-технічному училищі № 4 м. Жданова за фахом «помічник машиніста тепловоза». При цьому, у період з 11.05.1986 року по 17.06.1988 року був призваний на військову службу до Лав Радянської Армії.

Тобто, враховуючи, що позивач на момент призову на військову службу навчався за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, період його служби в армії повинен бути зарахований до пільгового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, а також відповідно й до страхового стажу.

При цьому, пунктом 6 Порядку № 637 визначено, що для підтвердження військової служби приймаються військові квитки.

Водночас, як зазначено вище, основним документом про трудову діяльність працівника є трудова книжка.

З огляду на те, що трудова книжка ОСОБА_1 містить відповідні записи про службу в армії, посилання пенсійного органу на не зарахування до стажу роботи вказаного періоду у зв`язку з ненаданням останнім військового квитка є безпідставним та формальним.

Проте, слід звернути увагу на той факт, що позивач на теперішній час перебуває у трудових відносинах з ПрАТ «Камет Сталь», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 .

При цьому, відповідно частини 2 статті 7 Закону №1788-ХІІ пенсія за вислугу років призначається та виплачується при звільненні з роботи, яка дає право на таку пенсію.

Разом з тим, у позивача наявні всі необхідні умови для призначення пенсії за вислугу років, а саме, вік 55 років, необхідний загальний та спеціальний стаж.

Однак, ОСОБА_1 на даний час працює, а тому, призначити йому пенсію можливо лише після звільнення з роботи.

Тому, вірним способом захисту порушених прав та інтересів позивача є зобов`язання належного пенсійного органу повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.03.2023 року про призначення пенсії за вислугу років.

Щодо визначення належного органу Пенсійного фонду, яким має здійснюватись зарахування спірних періодів до стажу роботи та розгляд заяви позивача з урахуванням висновків суду у даній справі, суд зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи слідує, що винесення спірного рішення № 21 від 30.03.2023 року здійснювало Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, яке було призначено за принципом екстериторіальності.

Проте, з огляду на неналежне виконання саме Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області його повноважень щодо розгляду заяви позивача, що призвело до порушення прав останнього, суд вважає за необхідне зобов`язати повторно розглянути заяву ОСОБА_1 саме Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області та, відповідно, відповідачем-2 зарахувати спірні періоди до стажу.

Крім того, суд зазначає, що відповідачем-1 здійснено лише направлення ОСОБА_1 спірного рішення, яке було прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області.

Тому, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, заявлених до відповідача-1, оскільки останнім не вчинялось будь-яких дій та не приймалось жодних рішень, пов`язаних з розглядом заяви позивача від 23.03.2023 року, а отже, права ОСОБА_1 не були порушені Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Згідно частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, порушені права та інтереси позивача підлягають відновленню шляхом визнання протиправним та скасування рішення № 21 від 30.03.2023 року Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ); зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду проходження військової служби в лавах Збройних Сил СРСР з 11.05.1986 року по 17.06.1988 року; періодів роботи на посадах помічника машиніста та машиніста відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 ; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 23.03.2023 року та прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до приписів статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

З приводу розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного та часткового задоволення позовних вимог, стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області підлягає сума 536,80 грн., сплата яких підтверджується квитанцією від 01.05.2023 року, яка міститься в матеріалах справи.

Керуючись статтями 9, 72-77, 139, 241-243, 245-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 21 від 30.03.2023 року Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду проходження військової служби в лавах Збройних Сил СРСР з 11.05.1986 року по 17.06.1988 року; періодів роботи на посадах помічника машиніста та машиніста відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 23.03.2023 року та прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (, вул.Кравчука, 22-В, м.Луцьк, Волинська область, 43026) судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 19.06.2023 року.

Суддя І.О. Лозицька