Справа № 240/21126/21
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2023-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м. Житомир справа № 240/21126/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати їй грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, передбаченої ст.182-1 Кодексу законів про працю України, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, за 2008-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати їй грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, передбаченої ст.182-1 Кодексу законів про працю України, як жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, за 2008-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона, як матір, яка виховує двох дітей віком до 15 років, з 2008 року отримала право на додаткову відпустку терміном 10 календарних днів відповідно до ст.182-1 КЗпП України та ст. 19 Закону України "Про відпустки". Оскільки в період з 2008 по 2018 роки вказану відпустку вона не використала, то при звільненні з військової служби військова частина НОМЕР_1 зобов`язана була виплатити їй грошову компенсацію за цю відпустку. Однак, станом на день виключення її зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 відповідач не провела з нею повного розрахунку при звільнені та не виплатила їй грошову компенсацію за невикористану в 2008-2018 роках додаткову відпустку, передбачену ст.182-1 КЗпП України та ст. 19 Закону України "Про відпустки". Позивач вважає таку бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною, а тому вона звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/21126/21 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію зазначила, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.12.2013 №46 ОСОБА_1 була зарахована до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 лише 18 грудня 2013 року, а в період з 2008 по 17 грудня 2013 року військову службу у військовій частині НОМЕР_1 вона не проходила. Крім того відповідач зауважив, що в період з 12 по 22 серпня 2013 року ОСОБА_1 перебувала у додатковій відпустці, як матір, що виховує двох дітей віком до 15 років, та відповідно використала за вказаний рік своє право на даний вид відпусти.

З приводу позовних вимог в частині виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані нею протягом 2014-2018 років дні додаткової відпустки, передбаченої ст.182-1 КЗпП України та ст. 19 Закону України "Про відпустки", військова частина НОМЕР_1 зазначила, що у вказаний період позивач не набула відповідного права на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, оскільки пунктом 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» припинено надання військовослужбовцям додаткових відпусток в особливий період. З огляду на викладене, при звільненні з військової служби грошова компенсація за не надану під час особливого періоду додаткову відпустку, в тому числі й відпустку матері, яка виховує двох дітей віком до 15 років, не виплачується. Також відповідач зауважив, що за весь час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , позивачка жодного разу не зверталась з приводу надання їй щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів, як жінці, яка має двох дітей віком до 15 років, чи виплати компенсації за неї. Враховуючи зазначені обставини, військова частина НОМЕР_1 просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до норм ст.ст.257, 262 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що старший солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 проходила військову службу на посаді молодшого спеціаліста служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 .

Згідно наявних у матеріалах справи копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 08.04.2003 та серії НОМЕР_3 від 03.11.2008 ОСОБА_1 є матір`ю двох дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10-11).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України наявність двох або більше дітей віком до 15 років є підставою для виникнення права на отримання щорічної додаткової оплачуваної відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Відтак, з 17.03.2003 ОСОБА_1 набула права на отримання додаткової відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України.

Однак, як зазначає позивач звертаючись з даним позовом до суду, своїм правом вказану додаткову відпустку вона в період 2008-2018 років не скористалась, в тому числі й у зв`язку з настанням з 2014 року особливого періоду.

В подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 09.03.2021 №3-рс старшого солдата ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас на підставі пп. "б" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.05.2021 №114 її з 26 травня 2021 року було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.13).

Згідно витягу із вищезазначеного наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.05.2021 №114, копія якого наявна у матеріалах справи, додаткову оплачувану відпустку, як жінка, яка працює і має двох дітей віком до 15 років, в період з 2014 по 2018 роки ОСОБА_1 не використала.

При цьому, як зазначає позивач, при звільненні з військової служби грошова компенсація за невикористану в 2008-2018 роках додаткову відпустку, передбачену ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України, їй військовою частиною НОМЕР_1 виплачена не була.

З метою реалізації свого права на отримання вищезазначеної грошової компенсації ОСОБА_1 зверталась із відповідною заявою до військової частини НОМЕР_1 , однак за наслідками розгляду цієї заяви відповідач листом від 19.08.2021 №4610 відмовив їй у виплаті компенсації, зазначивши при цьому, що оскільки надання додаткових відпусток в особливий період припинено, то підстав для виплати грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки немає (а.с.7-9)

Вважаючи бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати під час звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористану у 2008-2018 роках додаткову відпустку, передбачену ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1-2 Закону №2011-XII закріплено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Право військовослужбовців на відпустки, порядок їх надання та відкликання з них визначено статтею 10-1 Закону №2011-XII.

Так, частиною 8 зазначеної статті передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Згідно з п.5 ст.11 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).

Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 №04/96-ВР "Про відпустки" (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) до соціальних відпусток належить відпустка додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону).

Відповідно до с. 19 Закону України від 05.11.1996 №04/96-ВР "Про відпустки" (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Аналогічні правові норми закріплені також і у ст. 182-1 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), згідно якої жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу).

Зазначена у частині першій цієї статті відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переноситься на інший період або продовжується у порядку, визначеному статтею 80 цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджується, що протягом 2008-2018 років, а саме в період з 25.10.2008 по 17.03.2018, ОСОБА_1 , як мати двох дітей віком до 15 років, мала право на отримання додаткової відпусти тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, передбаченої ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України.

Однак, під час розгляду справи судом встановлено, що до 17 грудня 2013 року старший солдат ОСОБА_1 проходила військову службу на посаді механіка-радіотелефоніста відділення командно-штабних машин роти зв`язку передового пункту управління центру мобільних вузлів 93 окремого лінійно-вузлового полку зв`язку у військовій частині НОМЕР_4 . Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу ) від 12.12.2013 №229-пм ОСОБА_1 була призначена на посаду механіка-радіотелефоніста радіостанції взводу зв`язку 20 окремого полку радіоелектронної боротьби, у зв`язку з чим, наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 17.12.2013 №276 вона з 17 грудня 2013 року була виключена зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення та направлена для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 (а.с.22). В свою чергу, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.12.2013 №46 ОСОБА_1 була зарахована до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення з 18 грудня 2013 року (а.с.23).

Таким чином, до 17.12.2013 ОСОБА_1 перебувала на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_4 , а тому органом до повноважень якого належить здійснення нарахування та виплати їй грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України, в період проходження служби по 17.12.2013 є військова частина НОМЕР_4 .

Крім того, згідно з інформацією, вказаною в наказі командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 17.12.2013 №276, додаткову відпустку згідно статті 19 Закону України "Про відпустки", як матір, що виховує двох дітей віком до 15 років, ОСОБА_1 використала терміном 10 діб в період з 12 по 22 серпня 2013 року.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані протягом 2008-2013 років, а саме в період з 25.10.2008 по 17.12.2013, календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України, заявлені ОСОБА_1 до неналежного відповідача, а тому вони задоволенню не підлягають.

Вирішуючи спірні правовідносини щодо наявності у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані в період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 з 18.12.2013 по 17.03.2018 календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Пунктами 17 та 19 статті 10-1 Закону №2011-XII встановлені обмеження щодо реалізації учасниками бойових дій їх права на отримання додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII, згідно з якими в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Натомість, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Згідно з п. 21 ст. 10-1 Закону №2011-XII у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

Визначення особливого періоду надано в Законі України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон №3543-XII) та Законі України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII "Про оборону України" (далі - Закон №1932-XII ).

Так, статтею 1 Закону №3543-XII визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Натомість, за визначенням статті 1 Закону № 1932-XII особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

При цьому, під мобілізацією розуміють комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу (ст. 1 Закону №3543-XII).

Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону №3543-XII з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, було постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Під час розгляду справи, судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 свої правом на отримання додаткової відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України, ОСОБА_1 в період з 18.12.2013 по 17.03.2018 не скористалась, у зв`язку з введенням в даний час особливого періоду.

Відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що військовослужбовець, який під час проходження військової служби не використав додаткову відпустку, право на яку він мав відповідно до закону, при звільненні його з військової служби має право на виплату грошової компенсації за всі невикористані дні такої відпустки.

Водночас, під час розгляду справи судом було встановлено, що при звільненні з військової служби грошова компенсація за невикористану за період з 18.12.2013 по 17.03.2018 додаткову відпустку, передбачену ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України, позивачу виплачена не була.

При цьому, відповідач зазначив, що підставою для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку стало те, що вказана компенсація як соціальна гарантія може бути виплачена лише у разі наявності у військовослужбовця відповідного права на відпустку. Оскільки, частиною 19 статті 10-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" припинено надання військовослужбовцям додаткових відпусток, то позивач не має права на отримання грошової компенсації за таку відпустку.

Однак суд не погоджується з такою позицією відповідача та зазначає наступне.

Спірні правовідносини щодо отримання позивачем грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням з військової служби виникли в особливий період.

У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски, передбаченої ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України. Разом з тим, норми Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України.

Системно проаналізувавши вищевказані норми чинного законодавства та обставини справи, суд дійшов висновку, що при звільненні з військової служби у військовій частині НОМЕР_1 позивач мала право на отримання грошової компенсації за невикористану нею за період служби з 18.12.2013 по 17.03.2018 додаткову відпустку, передбачену ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України.

Натомість доводи відповідача про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набула відповідного права на отримання грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку, суд оцінює критично, оскільки припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

З огляду на зазначене, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані за період служби з 18.12.2013 по 17.03.2018 календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 КЗпП України.

Відтак, суд повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, за результатами розгляду вказаної справи дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" та в матеріалах справі відсутні докази на підтвердження понесення нею інших судових витрат по даній справі, підстави для вирішення питання про розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану нею за період служби з 18.12.2013 по 17.03.2018 додаткову відпустку, передбачену ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 Кодексу законів про працю України.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану нею за період служби з 18.12.2013 по 17.03.2018 додаткову відпустку, передбачену ст. 19 Закону України "Про відпустки" та ст.182-1 Кодексу законів про працю України, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович