Справа № 120/944/23
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2023-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 червня 2023 р. Справа № 120/944/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши в письмовому упровадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (позивач) з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - УДМСУ у Вінницькій області, відповідач). Позовну заяву подав представник позивача Смолінський Микола Миколайович.

За змістом позовних вимог позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо ненадання відповіді про прийняте рішення по заяві громадянина IP Ірану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо надання дозволу на імміграцію в Україну; зобов`язати надати відповідь про прийняте рішення по заяві громадянина ІР Іран, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11.11.2021, щодо надання дозволу на імміграцію в Україну;

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача вказує, що 11.11.2021 ОСОБА_1 подав заяву та всі необхідні документи на отримання дозволу на імміграцію в Україну. Оскільки інформації про прийняте рішення по заяві щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідачем не надано, представник позивача 01.12.2022 подав відповідну заяву, на яку відповідач відповіді не надав.

Наведені обставини спонукали позивача звернутися до суду за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Ухвалою судді Вінницького окружного адміністративного суду від 10.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, сторонам встановлені строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

21.02.2023, у встановлений судом строк, на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач просить у задоволенні вимог позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зіслався, зокрема на те, що 11.11.2021 надійшла заява громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію до України згідно з п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію". У заяві вказано місце проживання в Україні: АДРЕСА_1 . Відповідач зазначив, що після прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію до України громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , керуючись Пунктом 20 Порядку № 1983, відповідне рішення було надіслано листом від 15.09.2022 на адресу, яку позивач вказав у заяві про надання дозволу на імміграцію до України, а саме АДРЕСА_1 . Проте, вказаний лист з рішенням про відмову у наданні дозволу на імміграцію до України поевіивачу, повернувся до УДМСУ у Вінницькій області із відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п. 10 ч. 1 ст. 4, ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив, що 11.11.2021 громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 подав заяву про надання дозволу на імміграцію в України згідно п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", в якій вказав місце проживання в Україні: АДРЕСА_1 .

07.02.2022 представник позивача Смолінський М.М. звернувся до відповідача із заявою, в якій просив роз`яснити на якій стадії знаходиться розгляд матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 . При цьому просив відповідь надіслати на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_2

Листом відповідача від 10.03.2022 проінформовано представника позивача, що відповідно до п. 20 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983) органи ДМС, які прийняли рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні такого дозволу, надсилають його копію протягом трьох робочих днів з дня прийняття безпосередньо заявнику або через МЗС відповідній закордонній дипломатичній установі України.

14.06.2022 представник позивача Смолінський М.М. звернувся до відповідача із аналогічною заявою.

Листом відповідача від 21.06.2022 повідомлено представнику позивача та роз`яснено, що розгляд заяви триває та за результатом розгляду її буде заявнику буде повідомлений згідно Пункту 20 Порядку № 1983, а також наголошено останньому, що згідно статті 9 Закону України "Про імміграцію" розгляд заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

01.12.2022 представник позивача Смолінський М.М. звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати інформацію прийняте рішення по заяві ОСОБА_1 , щодо надання дозволу на імміграцію в Україну. Також вказав, що якщо така інформація не буде надана представнику заявника, залишає за собою право звернення зі скаргою до ДМС України, та до суду. При цьому вказав, відповідь надіслати на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_2

Листом відповідача від 28.12.2022 повідомлено представника позивача про те, що за результатами розгляду УДМСУ у Вінницькій області 15.09.2022 було прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію". Також зазначено, що копію рішення направлено за адресою заявника 15.09.2022.

Вказаний лист від 28.12.2022 направлено на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується електронним листом з поштового сервісу.

Вважаючи дії відповідача протиправними щодо ненадання відповіді про прийняте рішення по заяві громадянина IP Ірану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, позивач через свого представника звернувся із цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №3773-VI) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 2 Закон №3773-VI іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 Закон №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-ІІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі також Закон № 2491-ІІІ).

Положеннями цього Закону визначаються умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Стаття 1 Закону №2491-ІІІ містить визначення термінів, що застосовуються у ньому, серед яких: імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; посвідка на постійне проживання документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України №2491-ІІІ, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти

Частиною 2 статті 9 Закону №2491-ІІІ визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 5 статті 9 Закону №2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви, окрім інших документів, додається також документ про місце проживання особи.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону №2491-ІІІ, відповідно до якої дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначена Порядком №1983.

Пунктом 12 цього Порядку визначено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Приписами пункту 14 Порядку №1983 встановлено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України №2491-ІІІ, надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. Зазначені органи проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Відповідно до пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону України "Про імміграцію".

Так, дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Повертаючись до фактичних обставин справи суд зазначає, що у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну від 11.11.2021 позивачем в графі: "місце проживання в Україні" зазначено адресу: АДРЕСА_1 .

УДМСУ у Вінницькій області прийнято рішення про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію від 15.09.2022 на підставі п. 4 ч. 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" (дозвіл на імміграцію не надається: особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи).

При цьому, суд зауважує, що рішення про відмову позивачеві у наданні дозволу на імміграцію від 15.09.2022 було направлено листом від 15.09.2022 на адресу, яку він (позивач) вказав у заяві: АДРЕСА_1 . Однак лист повернувся поштовим відділенням з відміткою: "адресат відсутній за вказаною адресою".

Щодо доводів представника позивача про те, що відповідач не надав інформації про прийняте рішення по заяві ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, суд зазначає, що листами відповідача повністю спростовано цей факт та підтверджується поштовими відправленнями.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в заявах про надання дозволу на імміграцію позивачем свідомо зазначені неправдиві відомості про місце проживання в Україні, що в силу вимог пункту 4 частини 1 статті 10 Закону №2491-ІІІ є самостійною підставою для відмови в наданні дозволу на імміграцію позивачам в Україну.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що приписів ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відтак, враховуючи заявлені позовні вимоги, судом в межах цієї справи надавалась оцінка діям відповідача щодо розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію до України згідно з п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію". Суд зазначає, що відповідь позивачу була надана відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтею 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань (далі - ЄСПЛ) щодо застосування окремих положень цієї Конвенції.

Також, ухвалюючи дане судове рішення суд також враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України" (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі статтею 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ст. 139 КАС розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт № НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21000,

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович