Справа № 320/2407/23
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2023-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2023 року № 320/2407/23

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної охорони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління Державної охорони України в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Управління державної охорони України щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у запас Служби безпеки України;

- стягнути з Управління державної охорони України на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби (з 21.05.2019) по день фактичного розрахунку (по 09.01.2023) в сумі 1 033 955,30 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при звільненні позивачу не було нараховано компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, та вказана виплата була нарахована за спливом значного часу, а тому у позивача наявні підстави для стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.02.2023 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Не погоджуючись з вимогами адміністративного позову представником відповідача подано відзив в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог обґрунтовуючи безпідставністю, надуманістю, недоведеністю, необґрунтованістю, а також неузгодженістю з актуальною судової практикою в подібних справах.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 перебував на службі в управлінні Державної охорони України з 07.05.2013 по 20.05.2019. Наказом УДО України від 20.05.2019 №327-ос/дск «Щодо особового складу» старшого лейтенанта ОСОБА_1 звільнено згідно з п.п.«г» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Загальна вислуга років - 09 років, 00 місяців, 29 днів.

Під час своєї служби позивач по справі добросовісно виконував взяті на себе службові обов`язки (згідно контракту та законодавства України) і в свою чергу розраховував, що під час звільнення, УДО України (як державний орган) виконає свої обов`язки в повному обсязі відносно нього. У листопаді 2022 року від своїх колишніх співробітників ОСОБА_1 стало відомо, що УДО України під кінець 2022 року виплачує премії та надбавки своїм працівникам за рахунок коштів не виплачених колишнім працівникам УДО при звільненні. За допомогою ОСОБА_1 звернувся до адвоката (представника позивача по справі).

З метою з`ясування всіх обставин справи, представником позивача був направлений до УДО України адвокатський запит №27/216/1 від 18.11.2022 надання інформації.

Згідно довідки УДО України про надання відпусток з 2013 по 2019 роки ОСОБА_2 №1950 від 12.12.2022 та згідно відповіді УДО України на адвокатський запит (лист УДО України №2/6-2911 від 13.12.2022 - ОСОБА_1 за час служби з 2013 року по 2019 рік не використав 101 день щорічної основної відпустки і не отримав грошової компенсації під час звільнення за зазначені 101 день невикористаної щорічної основної відпустки за 2014 рік (29 днів), за 2015 рік (23 дні), за 2016 рік (19 днів), за 2017 рік (30 днів).

Вважаючи такі дії УДО України неправомірними, представник позивача 23.12.2022 року звернувся з заявою до відповідача про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за всі дні невикористаної щорічної основної відпустки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.05.2019 року, також у заяві були зазначені банківські реквізити позивача для перерахунку коштів. (копія заяви додається

Згідно відповіді УДО України №2/6-3054 від 30.12.2022, за наслідками розгляду заяви від 23.12.2022 УДО України видано наказ від 29.12.2022 №714 «Про виплату грошової компенсації», згідно якого ОСОБА_1 призначено виплату грошової компенсації за 101 (сто один) день невикористаної щорічної основної відпустки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

09.01.2023 УДО України перерахувало на банківський рахунок ОСОБА_1 грошову компенсацію за 101 (сто один) день невикористаної щорічної основної відпустки у 2014, 2015, 2016 та 2017 роках у розмірі 77 995, 44 грн (після утримання в дохід держави всіх податків та зборів сума дорівнює 76 072, 20 грн)

Дата фактичного розрахунку з позивачем по справі за 101 день невикористаної основної шорічної відпустки відбулася не у день звільнення позивача по справі, а після спливу 1 330 (однієї тисячі триста тридцяти) днів після звільнення зі служби (09.01.2023).

16.01.2023 представник позивача письмово звернувся до УДО України з проханням виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку під час звільнення за період з 21.05.2019 по 09.01.2023 згідно вимог ст.117 КЗпП України у редакції до 19.07.2022.

УДО України проігнорувало змогу представника позивача у позасудовому порядку врегулювати спір і не виплатило позивачу середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку під час звільнення за період з 21.05.2019 по 09.01.2023 згідно вимог ст.117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022.

На підставі викладених вище обставин щодо невиплати середнього розміру грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку під час звільнення, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, відповідно до ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 у справі №21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже виходячи з аналізу вищевикладеного, можна прийти до висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З вказаного слідує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Крім того, ст.23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, в контексті приписів ст.116, 117 КЗпП України суд приходить до висновку, що останні спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.02.2018 року по справі №805/977/16-а.

Відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вже зазначалось, 20.05.2019 позивача було знято з усіх видів забезпечення та звільнено з військової служи.

Однак, під час розгляду судом цієї справи судом встановлено, що грошова компенсація за невикористані дні основної відпустки, позивачу при звільненні та виключенні зі списків особового складу виплачено не було, в свою чергу вказану виплату позивачу було остаточно виплачено у повному обсязі на підставі рішень суду, лише 09.01.2023.

Тобто, з вказаного слідує, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день звільнення позивача, а з порушенням строків встановлених ст.116 КЗпП України.

Таким чином, затримка остаточного розрахунку з позивачем становить строк у сумі з 20.05.2019 по 09.01.2023, оскільки, як вже вище судом було зазначено, саме 09.01.2023 (день виплати позивачу належної суми коштів) є днем припинення правопорушення щодо невиплати позивачу всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем не заперечується факт непроведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні, а відтак є факт вчинення уповноваженим органом протиправних дій.

Отже, виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в даній частині та наявності підстав для визнання протиправною бездіяльності Управління державної охорони України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у запас Служби безпеки України.

В той же час, порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначено Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 №2232-XII, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII.

Суд зазначає, що наведені нормативно - правові акти не містять в собі положень, які б врегульовували порядок обчислення грошового забезпечення військовослужбовцям за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

З огляду на вказане, суд вважає за необхідне застосувати аналогію закону, відтак, застосовувати до спірних правовідносин Постанову Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100) при визначенні середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.

Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п.8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) зарплата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача повинен бути розрахований починаючи з 20.05.2019 та закінчуючи днем припинення правопорушення, а саме 29.12.2022 та складає 1 320 календарних днів.

Так, згідно з довідкою Служби фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Управління державної охорони України про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 вбачається, що грошове забезпечення позивача за останні 2 повні календарні місяці служби, а саме за період з березня 2019 року по квітень 2019 року (61 календарний день), складає 47 409,00 грн.

Виходячи із зазначеного, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача (середнього заробітку) перед звільненням становив: 47 409,00 грн /61 день = 777,20 грн.

Отже, беручи до уваги вищевикладене в сукупності, суд приходить до висновку, що сума грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки розрахунку при звільненні становить 1 025 904,00 грн (777,20 грн х 1 320 календарних днів затримки у виплаті останньої з несвоєчасних виплат).

Водночас, в даному випадку, суд вважає за необхідне звернути увагу на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, у якій Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У вказаних відносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Враховуючи розмір невиплаченої компенсації при звільненні та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення у цій справі сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати грошової компенсації.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, від 03.04.2019 у справі №662/1626/17 та від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.

Зокрема, істотність частки невиплаченої при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення в сумі 76 072,20 грн в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку 1 025 904,00 грн, становить 7,42% (76 072,20 грн /1 025 904,00 грн х 100).

Беручи до уваги викладене, суд зазначає, що сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 7,42% становить: 76 122,08 грн ((777,20 грн (середньоденний заробіток позивача) х 7,42%) х 1 320 (дні затримки розрахунку при звільненні)).

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 76 122,08 грн (сімдесят шість тисяч сто двадцять дві гривні вісім копійок), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність вчинених дій.

Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Предметом позову є одна вимога немайнового характеру, яка хоч і задоволена частково, але розмір компенсації за сплачений судовий збір суд визначає, виходячи з кількості (а не з розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог. Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16.06.2020 у справі №620/1116/20.

Позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 073,60 грн, тому ці витрати слід присудити на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної охорони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління державної охорони України щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у запас Служби безпеки України.

Стягнути з Управління державної охорони України (адреса: 01024, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 8, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби (з 20.05.2019) по день фактичного розрахунку (по 09.01.2023) в сумі 76 122,08 грн (сімдесят шість тисяч сто двадцять дві гривні вісім копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної охорони України (адреса: 01024, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 8, ) судовий збір у сумі 1 073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.