Справа № 240/7768/21
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м. Житомир справа № 240/7768/21

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

судді Шимоновича Р.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку;

- зобов`язати відповідача призначити пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з 10 грудня 2020 року.

В обгрунтування своїх вимог зазначає, що відповідач незаконно відмовив у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку, посилаючись на непідтвердження факту проходження військової служби у зоні відчуження, про отримання дози опромінення.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позов відповідач просить у його задоволенні відмовити. Зазначає, що згідно з доданою до заяви про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку архівною довідкою №4/5052, позивач на підставі наказу командира військової частини № НОМЕР_1 від 20 грудня 1987 року прибула в 30-км зону для проходження спеціальних зборів на посаді медсестри та відповідно до наказу від 27 лютого 1988 року - вибула. Також вказано, що військова частина в 1986-1988 роках приймала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в районах, що знаходяться в 30-км зоні відчуження. В наказах командира військової частини за вищезазначений період відомості, в яких населених пунктах позивач виконувала роботу, відсутні. Також відсутні відомості про отримання дози опромінення. Військова частина НОМЕР_1 дислокувалась в м.Хойники Гомельської області, яке не віднесено до зони відчуження. Враховуючи вищезазначене, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 06 серпня 2020 року у призначенні пенсії за віком, відповідно до статті 55 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, позивачу відмовлено через відсутність підтверджуючих документів які б свідчили, що вона працювала в населених пунктах, віднесених до зони відчуження.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 3 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 .

10 грудня 2020 року позивач зверталася до відповідача із заявою, у якій просила призначити їй пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На вказане звернення Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надало лист-відмову № 625-31876/Х-03/8-2800/21 від 12 січня 2021 року. Зазначає, що позивач подала архівну довідку Центрального архіву Міністерства оборони Республіки Білорусь №4/5052. В ній вказано, що позивач на підставі наказу командира військової частини № НОМЕР_1 від 20 грудня 1987 року прибула в 30-км зону для проходження спеціальних зборів на посаді медсестри та відповідно до наказу від 27 лютого 1988 року - вибула. Також вказано, що військова частина в 1986-1988 роках приймала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в районах, що знаходяться в 30-км зоні відчуження. В наказах командира військової частини за вищезазначений період відомості, в яких населених пунктах позивач виконувала роботу, відсутні. Також відсутні відомості про отримання дози опромінення. Крім того, місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 вказано п. Рудаків Хойницького району Гомельської області, яке не віднесено до зони відчуження. При цьому, відповідно до Переліку військових частин, установ, організацій і підприємств Міністерства оборони України, дислокованих (які дислокувалися) у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 08 вересня 1997 року №322, військова частина НОМЕР_1 дислокувалась в м.Хойники Гомельської області, яке також не віднесено до зони відчуження. Відтак, у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку відмовлено.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Згідно з частиною 3 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", призначення та виплата пенсій, особам які мають право на її отримання із зменшенням пенсійного віку, провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС:

- які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів - зменшення віку на 10 років;

- які працювали у 1987 році у зоні відчуження не менше 14 календарних днів - 8 років;

- які працювали з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року у зоні відчуження від 1 до 5 календарних днів, у 1987 році - від 10 до 14 календарних днів, у 1988 році - не менше 30 календарних днів, на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві - не менше 14 календарних днів у 1986 році - 5 років.

Відповідно до Постанови Правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1 „Про внесення змін до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженої в Міністерстві юстиції України 31 липня 2014 року за № 895/25672, документами, які засвідчують особливий статус особи, зокрема, є посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Із змісту наведених правових норм слідує, що учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку повинен надати органу Пенсійного фонду посвідчення учасника ліквідації і довідку про період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач до своєї заяви про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку разом з посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС надала архівну довідку Центрального архіву Міністерства оборони Республіки Білорусь від 08 травня 2020 року № 4/5052. В ній зазначено, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20 грудня 1987 року № 361 ОСОБА_2 прибула у частину в 30-км зону для проходження спеціальних зборів на посаді медсестри. В наказі командира в/ч НОМЕР_1 від 27 лютого 1988 року № 58 значиться, що ОСОБА_2 вибула із 30-км зони після закінчення спеціальних зборів в розпорядження райвіськкоматів і набрала дози. В наказах командира військової частини НОМЕР_1 за вказаний період відомості, в яких населених пунктах ОСОБА_3 виконувала роботи, не вказані. В історичній довідці в/ч НОМЕР_1 вказано, що частина була сформована в травні 1986 року для участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Особовий склад частини приймав участь в ліквідації в 1986, 1987, 1988 роках в районах 30-км зони. Пункт дислокації з 26 вересня 1986 року по 22 жовтня 1988 року - п. Рудаков Хойницького району Гомельської області. Журнал обліку доз радіоактивного опромінення особового складу на зберіганні в Центральному архіві відсутні.

На підставі відомостей, вказаних у такій довідці, відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за нормами статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки документально не підтверджено роботу в зоні відчуження.

З таким рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області суд не погоджується з огляду на наступне.

30 кілометрова зона - це Чорнобильська зона відчуження, заборонена для вільного доступу територія, що зазнала інтенсивного забруднення довгоживучими радіонуклідами внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Зона встановлена у 1986, після евакуації населення із 30-кілометрової зони навколо станції.

Тобто, 30-км зона - це зона відчуження внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Факт прийняття позивачкою участі в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 30-км зоні з 20 грудня 1987 року по 27 лютого 1988 року підтверджується довідкою начальника штабу військової частини НОМЕР_1 від 27 лютого 1988 року № 995 і воєнкомату міста Бреста від 29 лютого 1988 року № 4/6.

У військовому квитку серії НОМЕР_3 міститься запис про те, що ОСОБА_1 під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 20 грудня 1987 року по 27 лютого 1988 року отримала дозу радіоактивного опромінення 0,428 БЕР.

Відповідно до Переліку військових частин, установ, організацій і підприємств Міністерства оборони України, дислокованих (які дислокувалися) у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, затвердженого наказом Міністерства оборони України N 322 від 08 вересня 1997 року і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 7 жовтня 1997 року за N 457/2261, зарахування вислуги років у пільговому обчисленні ведеться з фактичного періоду проходження служби у зазначених в Переліку військових частинах за час їх знаходження у виділених зонах, починаючи з 26 квітня 1986 року.

У пункті 176 вказаного Переліку зазначено, що військова частина НОМЕР_1 з 05 травня 1986 року по 15 жовтня 1988 року дислокувалася у м. Хойники Гомельської області Республіки Білорусь, яке віднесено до 3 зони - гарантованого добровільного відселення.

Разом з тим, роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС виконувалися особовим складом військової частини НОМЕР_1 у 30-км зоні (зоні відчуження), що підтверджується вказаними вище довідками.

Суд вважає за необхідне зазначити, що встановлення 30-км зони відчуження не передбачає постійне перебування у ній людей і дислокацію військових частин.

З врахуванням викладеного та положень статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 підтверджено факт виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зоні відчуження з 20 грудня 1987 року по 27 лютого 1988 року, що дає їй право на зменшення пенсійного віку на 5 років, відтак підстави відмови позивачу у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку, викладені Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області у листі № 625-31876/Х-03/8-2800/21 від 12 січня 2021 року, є протиправними і необгрунтованими.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію з 10 грудня 2020 року суд зазначає наступне.

Питання призначення пенсії належить до дискреційних повноважень відповідача за наслідками розгляду поданих особою заяви і документів та з дотриманням встановленої процедури.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке надає певний адміністративному органу ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про неможливість втручання в дискреційні повноваження відповідача, а отже, не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію зі зниженням пенсійного віку.

Разом з тим, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому слід наголосити, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Підставами для визнання протиправними дій чи скасування рішення суб`єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який вчинив ці дії чи прийняв рішення. При цьому обов`язковою умовою оскарження дій, рішень є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відтак, при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи викладене, з метою відновлення порушеного Головним управлінням права позивача на пенсію суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути її заяву від 10 грудня 2020 року про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку і прийняти відповідне рішення з врахування висновків суду, викладених в цьому рішенні.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 256 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову Головного Управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", викладену у листі № 625-31876/Х-03/8-2800/21 від 12 січня 2021 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 грудня 2020 року і вирішити питання призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 908,00 грн. (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.) сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.М.Шимонович