Справа № 520/4269/22
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

15 червня 2023 р. справа № 520/4269/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Старосєльцевої О.В.., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Запорізькій області, третя особа: Міністерство оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії ,-

встановив:

Позивач - ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник) у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання противоправними дії Управління Служби безпеки України в Запорізькій області щодо відмови у нарахуванні та виплаті на користь ОСОБА_1 одноразової вихідної допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; 2) зобов`язання Управління Служби безпеки України в Запорізькій області донарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні за роки служби у Збройних силах України в період з 01.08.1987р. по 06.12.1995р. у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, тобто за 8 років 4 місяці 5 днів.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що відповідач протиправно відмов у нарахуванні та виплаті одноразової вихідної допомоги при звільненні за кожний повний календарний рік служби.

Відповідач - Управління Служби безпеки України в Запорізькій області (далі за текстом - владний суб`єкт, Управління) з поданим позовом не погодився, в обґрунтування своїх заперечень зазначив, що нарахування та виплату одноразової вихідної допомоги при звільненні заявнику було проведено за період календарної служби в Управлінні Служби безпеки з 30.09.1996 року по 31.10.2021 року. При попередньому звільненні (зі Збройних Сил України) у грудні 1995 року, заявник набув право на грошову допомогу при звільненні та мав її отримати від Збройних Сил України за рахунок коштів державного бюджету, що передбачені на їх утримання.

Третя особа - Міністерство оборони України, 13.06.2023 року подала пояснення, в яких зазначено про невиплату позивачу грошової допомоги при звільненні зі Збройних Сил України, у зв`язку з чим, третя особа просила винести рішення у справі відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Суд, вивчивши доводи позову відзиву на позов та пояснень, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, дослідивши добуті по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник проходив військову службу в Збройних Силах України у період з 01.08.1987р. по 06.12.1995р., з якої був звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 238 за п.п. "е" п. 65 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за сімейними обставинами). Одноразова грошова допомога при звільненні в Збройних Силах України заявнику не виплачена, що підтверджено архівною довідкою від 16.12.2021 року та в письмових поясненнях Міністерства оборони України.

30.09.1996 року заявник зарахований на військову службу в органах Служби безпеки України наказом від 30.09.1996 року №566-ос.

Наказом Голови Служби безпеки України від 12.08.2021 року №1055-ОС/дск з 31.10.2021 року заявник звільнений з військової служби з Управління Служби безпеки України в Запорізькій області з посади помічника начальника управління (по роботі з особовим складом) - начальника відділу кадрового і забезпечення, звільненого наказом Голови Служби безпеки України за підпунктом "а" пункту 61 та підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу, з урахуванням часу на здавання посади 31 жовтня 2021 року включно.

Зі змісту наказу про звільнення вислуга років заявника станом на 31.10.2021 року складає: календарна - 33 роки 5 місяців 7 днів, пільгова служба - 2 роки 4 місяці 7 днів, загальна - 35 років 9 місяців 14 днів.

Календарна служба для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на 31.10.2021 року складає 25 років.

Управління здійснено виплату заявнику одноразової грошової допомоги при звільненні за період календарної служби в Службі безпеки України з 30.09.1996 року по 31.10.2021 року включно.

До календарної служби для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні - 25 років, Управлінням не враховано стаж військової служби заявника в Збройних Силах України за період з 01.08.1987р. по 06.12.1995р., що підтверджено відповідачем у відзиві на позов.

24.12.2021 року заявник через свого представника звернувся до Управління з приводу врахування до календарної служби для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні стажу військової служби в Збройних Силах України за період з 01.08.1987р. по 06.12.1995р.

Листом від 06.01.2022 року №59/К-299/33 Управлінням повідомлено про відсутність правових підстав для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні заявнику з урахуванням його попередньої служби в Збройних Силах України, оскільки заявник був звільнений з військової служби у Міністерстві оборони України, отже на день звільнення набув право на грошову допомогу при звільненні та мав її отримати від Міністерства оборони України.

Не погодившись із відповідністю закону владних волевиявлень Управління з приводу нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що до відносин, котрі склались на підставі установлених обставин, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Згідно із статтею 17 Конституції України, Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 2262-ХІІ від 09.04.1992 (в редакції, на час звільнення позивача з військової служби в Службі безпеки України у 2021 році) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до частини 6 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, на час звільнення позивача з військової служби в Службі безпеки України у 2021 році) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, на час звільнення позивача з військової служби в Службі безпеки України у 2021 році) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Абзацом шостим частини другої статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, на час звільнення позивача з військової служби в Службі безпеки України у 2021 році) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, на час звільнення позивача з військової служби в Збройних Силах України у 1995 році) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби виплачується грошова допомога у розмірі 5-місячного грошового забезпечення. Військовослужбовцям виплачується грошова допомога на лікування, при народженні дитини, виплачується також грошова допомога на дітей військовослужбовців строкової служби, малозабезпеченим сім`ям військовослужбовців у порядку і розмірах, передбачених законодавством України.

Згідно з пунктом 10 Постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» (в редакції, на час звільнення позивача з військової служби в Збройних Силах України) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при звільненні з військової служби або з органів внутрішніх справ виплачується грошова допомога у розмірі 5-місячного грошового забезпечення. Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ грошова допомога, передбачена цим пунктом, нараховується з окладу за останньою штатною посадою, займаною перед звільненням, відповідним військовим (спеціальним) званням і процентною надбавкою за вислугу років, а відрядженим для роботи в Радах народних депутатів та їх органах, центральних і місцевих органах державної виконавчої влади, які одержували перед звільненням з військової служби (служби в органах внутрішніх справ) заробітну плату в порядку і розмірах, установлених для працівників цих органів, - з окладу за останньою посадою на день звільнення.

З аналізу статті 15 Закону № 2011-XII та пункту 10 Постанови № 393 слідує, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

Винятком з цього правила є виплата повторно звільненій з військової служби особі одноразової грошової допомоги з урахуванням періоду попередньої служби у разі, якщо така особа не набула права на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.

Аналогічні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року у справі № 552/4468/17, від 18 квітня 2022 року у справі № 440/1620/19, від 14 грудня 2022 року у справі №340/618/21.

Спірним у даній справі є наявність у заявника права на отримання грошової допомоги при звільненні з військової служби в Службі безпеки України у 2021 році з урахуванням попереднього терміну служби у Збройних Силах України.

Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 238 заявник був звільнений з 06.12.1995р. з військової служби у Збройних Силах України за п.п. "е" п. 65 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за сімейними обставинами).

31.10.2021 року відповідно до наказу Голови Служби безпеки України від 12.08.2021 року №1055-ОС/дск заявник був звільнений з військової служби з Управління Служби безпеки України в Запорізькій області за підпунктом "а" пункту 61 та підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).

З огляду на викладене, враховуючи положення ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції, на час звільнення позивача з військової служби в Збройних Силах України у 1995 році та в редакції, на час звільнення позивача з військової служби в Службі безпеки України у 2021 році, у разі якщо особа, при попередньому звільненні набула право на отримання одноразової грошової допомоги, такий період не враховується при виплаті грошової допомоги при наступному звільненні.

Крім того, зі змісту ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" слідує, що встановлення факту набуття права на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні необхідно аналізувати за законодавством, яке діяло при попередньому звільненні.

Подібні норми щодо виплати грошової допомоги також закріплені в абзацах п`ятому та сьомому пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» (в редакції, на час звільнення позивача з військової служби в Збройних Силах України у 1995 році та в редакції, на час звільнення позивача з військової служби в Службі безпеки України у 2021 році).

Ураховуючи той факт, що при звільненні з військової служби в Збройних Силах України у 1995 році заявник набув право на отримання грошової допомоги, передбаченої ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі, визначеному пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей», тому одноразова грошова допомога вже при звільненні з військової служби в Службі безпеки України у 2021 році повинна була виплачуватися за період служби заявника з дня його останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби у Збройних Силах України.

Суд зазначає, що на день звільнення з військової служби в Службі безпеки України у 2021 році заявник мав вислугу 25 років, а тому відповідно до статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункту 10 Постанови КМУ № 393 (у редакції станом на день звільнення з військової служби в Службі безпеки України), він мав право на отримання грошової допомоги.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 11.03.2020 року у справі №817/1642/16, які були враховані судом під час розгляду даної справи.

Окрім того Верховний Суд у вищезазначеній постанові дійшов наступного висновку: "33. Посилання ОСОБА_1 та суду апеляційної інстанції на те, що позивач не отримав грошову допомогу при звільненні з органів внутрішніх справ не впливає на висновок Суду касаційної інстанції, оскільки виняток, який міститься у частині шостій статті 9 Закону № 2262 пов`язує позбавлення права на повторне отримання грошової допомоги з фактом набуття права на отримання, а не з фактом отримання такої грошової допомоги."

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом", у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей".

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владним суб`єктом у даному конкретному випадку було забезпечено дотримання положень ч.2 ст.19 Конституції України, обставини спірних правовідносин були з`ясовані із достатньою повнотою, норма закону визначена вірно, застосована із дотриманням дійсного змісту, а відтак, вчинене волевиявлення узгоджується як із нормативним регламентуванням, так і з характером, змістом та наслідками вчинків приватної особи, до погіршення правового становища заявника не призводить.

Відсутність факту порушеного права є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева