Справа № 640/19017/21
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та нечинними Єдиних правил в частині,-

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними та нечинними Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 № 198, в частині Розділу І пункту 4 та в частині назви та положень Розділу V, які стосуються порядку розміщення малих архітектурних форм.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувана частина Єдиних правил не відповідає Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності». Крім того, відповідач не є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, або представницьким органом місцевого самоврядування. При цьому, прийняття порядку розміщення малих архітектурних форм та порядку розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності належать до повноважень різних суб`єктів владних повноважень, серед яких Кабінету Міністрів України немає.

Відповідач у своєму відзиві просив суд відмовити у задоволенні позову, зазначив про відсутність порушеного права позивача в межах спірних правовідносин та відсутність суперечностей між Єдиними правилами та Законами, про які вказує позивач.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт вказує, що Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 № 198, в частині Розділу І пункту 4 та в частині назви та положень Розділу V, які стосуються порядку розміщення малих архітектурних форм застосовуються до позивача, регулюють правовідносини між позивачем та державою в частині здійснення своєї діяльності та володіння власністю. На переконання позивача зазначені правила в частині порушують право власності позивача на законне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також наголошує, що Єдині правила в оскаржуваній частині містять невідповідності Законам України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності», «Про благоустрій населених пунктів», саме тому порушується один із елементів принципу верховенства права - принцип правової (юридичної) визначеності.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до п.13.1.1 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 року №1051/1051, розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності проводиться відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про благоустрій населених пунктів», Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198, наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року №244 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 року за №1330/20068, інших нормативно-правових актів, а також рішень Київської міської ради та розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Представник позивача надав до суду копію договору №03496-21/16 щодо пайової участі в утриманні об`єкта благоустрою від 09 лютого 2021 року, згідно умов якого: сторона-1 ( ОСОБА_1 ) зобов`язується оплатити пайову участь в утриманні об`єкта благоустрою (місце розташування м. Київ, Святошинський район, проспект Курбаса Леся, буд. 2/13), на території якого розташована тимчасова споруда (кіоск площею 29,75 кв.м.), функціональне використання якої продаж продуктів та товарів широкого вжитку (4/3011), власником якої є сторона-1.

Відтак, позивач веде свою підприємницьку діяльність у тимчасовій споруді та відповідно стверджує, що Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 є застосовними до неї в частині встановлення порядку розміщення малих архітектурних форм.

Незгода позивача із вказаною постановою Уряду в частині встановлення порядку розміщення малих архітектурних форм зумовила її звернення до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту позовної заяви вбачається, що звертаючись до суду з адміністративним позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, позивач не конкретизує, які саме негативні наслідки зазнав саме він та яким чином порушуються виключно права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

За змістом статті 41 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України.

Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції та законів України здійснює свої повноваження шляхом прийняття рішень на його засіданнях більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону.

Згідно з частинами першою та другою статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідно до глави 29 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950, акти Кабінету Міністрів нормативного характеру видаються у формі постанов.

В адміністративному позові представник позивача стверджує, що пункт 26 розділу V Єдиних правил не відповідає приписам Закону України «Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності», адже останнім визначено вичерпний перелік документів дозвільного характеру в сфері господарської діяльності, серед яких відсутній документ на розміщення малих архітектурних форм.

Так, оскаржуваним пунктом 26 Єдиних правил передбачається, що розміщення споруд малих архітектурних форм провадиться за дозволами, що видаються:

- в межах червоних ліній міських вулиць і доріг - відповідними місцевими виконавчими органами міських рад, а у мм. Києві та Севастополі міськими державними адміністраціями відповідно до підпункту 9.3 ДБН А 2.2-3-97 за погодженням з уповноваженим підрозділом Національної поліції, дорожньо-експлуатаційними та іншими заінтересованими організаціями;

- в межах смуг відчуження автомобільних (позаміських) доріг відповідними дорожньо-експлуатаційними організаціями за погодженням з уповноваженим підрозділом Національної поліції.

Порядок погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції розміщення малих архітектурних форм у межах червоних ліній, міських вулиць і доріг та смуг відчуження автомобільних (позаміських) доріг установлюється МВС за погодженням з власником автомобільних доріг, міських вулиць, Держпідприємництвом, Антимонопольним комітетом.

Згідно статті 1 Закону України «Про перелік документів дозвільного характеру» термін «документ дозвільного характеру» від 19 травня 2011 року №3392-VI (далі - Закон №3392-VI) вживається у значенні, наведеного у Законі України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ в електронному вигляді (запис про наявність дозволу, висновку, рішення, погодження, свідоцтва, іншого документа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), який дозвільний орган зобов`язаний видати суб`єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб`єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

У додатку до Закону №3392-VI під пунктом 64 значиться необхідність одержання дозволу на розміщення, будівництво споруд, об`єктів дорожнього сервісу, автозаправних станцій, прокладання інженерних мереж та виконання інших робіт у межах смуги відведення автомобільних доріг відповідно до Закону України «Про автомобільні дороги».

Крім того, пунктом 108 додатку до Закону №3392-VI передбачено необхідність погодження проектів щодо будівництва, реконструкції і ремонту автомобільних доріг, залізничних переїздів, комплексів дорожнього сервісу та інших споруд у межах смуги відведення автомобільних доріг або червоних ліній міських вулиць і доріг на підставі Закону України «Про дорожній рух».

Пунктом 4 Єдиних правил визначено, що користувачами дорожніх об`єктів є учасники дорожнього руху, власники та користувачі земельних ділянок, які знаходяться в межах смуги відчуження автомобільних (позаміських) доріг або червоних ліній міських вулиць і доріг, а також власники (користувачі) малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, рекламних засобів та інженерних комунікацій і споруд, розташованих у зазначених межах.

Мала архітектурна форма для провадження підприємницької діяльності - це невелика (площею до 30 кв. метрів) споруда торговельно-побутового призначення, яка виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без спорудження фундаменту.

Суд першої інстанції вірно вказав, що твердження представника позивача не знайшли свого підтвердження щодо суперечності пункту 26 Єдиних правил та положенням Закону України «Про перелік документів дозвільного характеру», адже останнім визначено необхідність одержання дозволу/погодження проектів будівництва споруд (якою також в контексті пункту 4 Єдиних правил визнається МАФ) у межах смуги відведення автомобільних доріг або червоних ліній міських вулиць і доріг.

Представник позивача стверджує, що Типові правила розробляються та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, а правила благоустрою територій належних пунктів - відповідними сільськими, селищними і міськими радами, однак відповідач ні тим, ні тим суб`єктом прийняття не являється.

Відповідно до частини 3 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Статтею 2 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що благоустрій населених пунктів передбачає:

1) розроблення і здійснення ефективних і комплексних заходів з утримання територій населених пунктів у належному стані, їх санітарного очищення, збереження об`єктів загального користування, а також природних ландшафтів, інших природних комплексів і об`єктів;

2) організацію належного утримання та раціонального використання територій, будівель, інженерних споруд та об`єктів рекреаційного, природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення;

3) створення умов для реалізації прав та виконання обов`язків суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів.

При цьому, Єдині правила поширюються на автомобільні (позаміські) дороги, міські вулиці і дороги загального користування, залізничні переїзди (далі - дорожні об`єкти) в межах смуги їх відчуження та червоних ліній і є обов`язковими для їх власників або уповноважених ними органів, організацій, що здійснюють ремонт і утримання дорожніх об`єктів (далі - дорожньо-експлуатаційні організації) і користувачів.

Аналіз наведених норм чинного законодавства у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що під час утримання об`єктів благоустрою вулично-дорожньої мережі населених пунктів та розміщення малих архітектурних форм також враховуються положення Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII та Закону України «Про автомобільні дороги» від 08 вересня 2005 року №2862-IV, якими зокрема, передбачено, що єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, правила користування ними та їх охорони затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, Єдині правила, зокрема, розділ V не суперечить наведеним позивачем нормам законодавства, а деталізують регулювання утримання та користування міськими вулицями, дорогами загального значення та іншими дорожніми об`єктами. При цьому, вказані позивачем положення Законів України «Про регулювання містобудівної діяльності» та «Про благоустрій населених пунктів» не є взаємовиключними.

Перелік елементів (частин) об`єктів благоустрою наведено у частині 1 статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», серед яких, зокрема, малі архітектурні форми; інші елементи благоустрою, визначені нормативно-правовими актами.

Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою.

До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством (частина 2 статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).

Згідно частини 2 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Пунктом 4 Єдиних правил визначено, що мала архітектурна форма для провадження підприємницької діяльності (далі - мала архітектурна форма) - це невелика (площею до 30 кв. метрів) споруда торговельно-побутового призначення, яка виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без спорудження фундаменту.

З вищевикладеного вбачається, що визначення, яке міститься у пункті 4 Єдиних правил не є тотожним визначенню, наведеному в частині 2 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», як про це стверджує позивач.

Разом із тим, незважаючи на неоднакове визначення вказаних понять обидва характеризують розміщення споруди без улаштування фундаменту.

При цьому, позивач стверджує, що є власником павільйону (як виду малої архітектурної форми), що підпадає під визначення поняття «будівля», однак згідно паспорту прив`язки МАФ № НОМЕР_1 , позивачу надано дозвіл на тимчасове розміщення кіоску з продажу продовольчих товарів.

Крім того, листом від 24 липня 2015 року №7/14-8692 Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України зазначило, що практика помилкового застосування терміну «мала архітектурна форма» до тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності не є підставою для внесення змін до законів.

При цьому, з обґрунтувань адміністративного позову не вбачається які саме права, свободи і інтереси позивача порушують Єдині правила у спірній частині. При цьому, позивачем не надано доказів застосування до неї оскаржуваних Єдиних правил.

Те, що такі Єдині правила є застосовними до позивача не є тотожним поняттю порушення ними прав та законних інтересів, що, за їх наявності, потребує підтвердження цього відповідними доказами.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів звертає увагу, що пунктом 26 Розділу V Постанови № 198, на час звернення з апеляційною скаргою, визначено розміщення споруд малих архітектурних форм провадиться за дозволами, що видаються:

- в межах червоних ліній міських вулиць і доріг - відповідними місцевими виконавчими органами міських рад, а у мм. Києві та Севастополі міськими державними адміністраціями відповідно до підпункту 9.3 ДБН А 2.2-3-97 за погодженням з уповноваженим підрозділом Національної поліції, дорожньо- експлуатаційними та іншими заінтересованими організаціями;

- в межах смуг відчуження автомобільних (позаміських) доріг відповідними дорожньо-експлуатаційними організаціями за погодженням з уповноваженим підрозділом Національної поліції.

Порядок погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції розміщення малих архітектурних форм у межах червоних ліній, міських вулиць і доріг та смуг відчуження автомобільних (позаміських) доріг установлюється МВС за погодженням з власником автомобільних доріг, міських вулиць, Держпідприємництвом, Антимонопольним комітетом.

Разом із тим, вказане було зазначене у попередній редакції Постанови № 198.

На даний час Постанова № 198 діє в редакції постанови від 28.03.2023 № 319 Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони», та зміст пункт 26 Розділу V виглядає наступним чином:

Розміщення малих архітектурних форм на вулицях і дорогах міст та інших населених пунктів здійснюється відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та містобудівної документації з урахуванням вимог абзацу четвертого частини першої статті 52-3 Закону України «Про дорожній рух».

Малі архітектурні форми та тимчасові споруди для провадження підприємницької діяльності розміщуються із дотриманням вимог техніки безпеки та із забезпеченням видимості дорожніх знаків, світлофорів, перехресть, пішохідних переходів, зупинок транспорту загального користування.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачка зазначає, що дозволи передбачені у попередній редакції Постанови пункту 26 Розділу V не є необхідними для розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до частини третьої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Слід наголосити, що, на даний час, розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та містобудівної документації з урахуванням вимог абзацу четвертого частини першої статті 52-3 Закону України «Про дорожній рух».

Таким чином, розміщення малих архітектурних форм здійснюється з дотриманням вимог чинного законодавства за рішенням власника об`єкта благоустрою, норм і правил.

Крім того, абзацом четвертим частини першої статті 52-3 Закону України «Про дорожній рух» визначено повноваження Національної поліції у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема, організація в установленому порядку супроводження і забезпечення безпечного руху транспортних засобів спеціального та спеціалізованого призначення.

Відтак, Урядом на виконання вимог частини четвертої статті 24 Закону України «Про дорожній рух» врегульовано питання щодо розміщення малих архітектурних форм.

Щодо доводів апелянта, що Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями щодо визначення правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, колегія суддів зазначає наступне.

Саме на Уряд покладено обов`язок щодо затвердження єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, тобто спеціального акту, який регулював та визначив вимоги щодо розміщення як малих архітектурних форм так і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у межах смуги відведення автомобільних доріг та «червоних ліній» вулиць і доріг населених пунктів.

Відповідно до частини четвертої статті 28 Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

У контексті зазначеного слід наголосити, що на центральний орган виконавчої влади покладений обов`язок щодо визначення порядку, тобто певних послідовних дій щодо розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Так, наказом від 21.10.2011 № 244 Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України визначено порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності).

Таким чином, як Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України так і Кабінетом Міністрів України врегульовано питання щодо визначення єдиних правил та підходів для розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд.

Відповідно до частини першої, другої статті 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що правила благоустрою території населеного пункту (далі - Правила) - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту.

Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту (далі - Типові правила) для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування.

Типові правила розробляються та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово- комунального господарства.

У разі якщо відповідною сільською, селищною, міською радою не прийнято рішення про затвердження Правил, застосовуються Типові правила.

Орган місцевого самоврядування забезпечує вільний доступ населення до затверджених Правил.

Правила включають: порядок здійснення благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою; вимоги до впорядкування територій підприємств, установ, організацій; вимоги до утримання зелених насаджень на об`єктах благоустрою - територіях загального користування; вимоги до утримання будівель і споруд інженерного захисту території; вимоги до санітарного очищення території; розміри меж прилеглої до підприємств, установ та організацій території у числовому значенні; порядок розміщення малих архітектурних форм; порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів; інші вимоги, передбачені цим та іншими законами.

Зі змісту вказаної статті йдеться мова виключно про правила благоустрою території населеного пункту, а не про підзаконний акт Кабінету Міністрів України.

Згідно з частини третьої статті 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» унормовано, що правила не можуть передбачати обов`язок фізичних і юридичних осіб щодо отримання будь-яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також повноважень органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, підприємств, установ, організацій, утворених такими органами, видавати зазначені документи.

Таким чином, розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил (частина друга статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).

Крім того, правила благоустрою території населеного пункту не включать жодних вимог, дозволів, погоджень, тощо щодо розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, указане регулюється спеціальним актом Кабінету Міністрів України Постанови № 198, яка прийнята на виконання положень закону.

Колегія суддів звертає увагу, що предметом позову у зазначеній справі є визнання протиправним та нечинним Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 № 198, в частині Розділу І пункту 4 та в частині назви та положень Розділу V, які стосуються порядку розміщення малих архітектурних форм.

Постановою від 28.03.2023 № 319 Уряду «Про внесення змін до Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони» (далі - Постанова № 319) було внесені зміни до Постанови № 198.

Згідно частини третьої статті 264 КАС України, нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

З наведеного можна зробити висновок, що оскаржуваний акт, який на момент, прийняття судового рішення у судовій справі, вже був не чинним (в частині, що оскаржується позивачем), не підлягає повторно визнанню нечинним, в порядку статті 264 КАС України, враховуючи приписи частини третьої цієї статті, оскільки нормативний акт, що є нечинним не може бути оскаржений, а отже і скасованим в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.11.2022 №640/10978/19.

Водночас, доводи позивача та надані ним докази не свідчать про порушення його прав та інтересів діями відповідача, оскільки матеріалами справи не підтверджується факт порушення прав та інтересів останнього.

При цьому, звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

У даному випадку, позивачем не наведено доводів, а судом не встановлено порушення прав, свобод та законних інтересів позивача станом на дату винесення рішення у межах даної справи, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 19.06.2023.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна