Справа № 260/1726/20
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2023-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/1726/20 пров. № А/857/6530/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

суддя (судді) в суді першої інстанції - Луцович М.М.,

час ухвалення рішення: 11:20:38,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення: 20.03.2023,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу № 85 о/с від 10.04.2020 «По особовому складу» про звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) дільничного офіцера поліції сектору превенції Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, поновлення на зазначеній посаді з 11.04.2020, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення по справі.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень доведено правомірність своїх дій.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм чинного законодавства, невідповідністю висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом залишено поза увагою те, що рапорт на звільнення позивач написав під психологічним тиском з боку керівництва Мукачівського ВП ГУНП 10.04.2020 (п`ятниця) у неробочий час (після 20:00 год.) та цей рапорт не відповідав його дійсній волі, оскільки він не мав бажання звільнятися із служби в поліції.

Зазначає, що наступного робочого дня 13.04.2020 (понеділок) ним було подано заяву про відкликання рапорту на звільнення від 10.04.2020, що підтверджує, на його думку, небажання звільнятися зі служби в поліції.

Відповідачем надано суду відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує щодо доводів апеляційної скарги та просить залишити рішення суду без змін.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її з підстав, що у ній наведені.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 10.04.2020 року № 85 о/с відповідно до частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» позивача було звільнено зі служби в поліції за п.7 (за власним бажанням), з 10 квітня 2020 року (т. 1 а.с. 5).

Зокрема, у матеріалах справи наявний рапорт позивача від 10.04.2020 про звільнення його зі служби за власним бажанням з 10.04.2020.

Таким чином, підставою винесення наказу про звільнення від 10.04.2020 № 85 о/с слугував рапорт позивача від 10.04.2020.

В подальшому, після винесення наказу на звільнення від 10.04.2020, позивач 13.04.2020 звернувся до відповідача із заявою про відкликання рапорту про звільнення від 10.04.2020, мотивуючи тим, що рапорт на звільнення був написаний ним під впливом психологічного тиску (т. 1 а.с. 10).

Також в ході розгляду справи по суті судом було допитано в якості свідків позивача - ОСОБА_1 , батька позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Допитаний в судовому засідання в якості свідка позивач ОСОБА_1 повідомив суд, що за фактом нанесення йому 10.04.2020 тілесних ушкоджень ОСОБА_3 та ОСОБА_5 він звертався у Державне бюро розслідувань і за даною подією відкрита кримінальна справа, яка на даний час перебуває на розгляді у суді. Крім того, допитаний в судовому засідання в якості свідка позивач ОСОБА_1 наголошував, що рапорт на звільнення був написаний ним під впливом психологічного тиску.

Допитаний в судовому засідання в якості свідка ОСОБА_2 повідомив, що приблизно після 18:00 год. він отримав дзвінок від начальника його сина про те, що ОСОБА_1 у грубій формі завели у відділення поліції. ОСОБА_2 відразу прибув до міськвідділу, де начальник поліції пояснив йому, що сталося і він зателефонував адвокату.

У судовому засіданні в якості свідків було допитано ОСОБА_3 , який вказав, що особисто не був присутній у кабінеті начальника під час написання позивачем рапорту на звільнення.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 зазначив, що особисто не був присутній під час написання позивачем рапорту на звільнення.

Не погоджуючись з наказом про його звільнення, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає обставинам справи та правильному застосуванню норм матеріального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначені Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Як передбачено п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: за власним бажанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Закону №580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 77 Закону №580-VIII день звільнення вважається останнім днем служби.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Відповідно до п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Як встановлено судом, в матеріалах справи наявний талон-повідомлення єдиного обліку №3931, згідно якого зазначено, що 11.04.2020 в чергову частину Мукачівського ВП ГУНП в з/о із заявою звернувся ОСОБА_1 , не працюючий гр. України, про те, що 10.04.2020 близько 17.50 год. в приміщенні Мукчівського ВП ГУНП в з/о йому спричинили тілесні ушкодження заступник начальника Мукачівського ВП ОСОБА_3 та т.в.о. заступника начальника Мукачівського ВП ОСОБА_4 Дана подія була зареєстрована в Мукачівському ВП ЄО 3915 від 11.04.2020 (т. 1 а.с. 9).

На виконання вимог ст.214 КПК України, прокурором Красноголовець А.В. за вказаним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості №0000012 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України (т. 1 а.с. 11).

Також, у матеріалах справи наявний талон-повідомлення єдиного обліку №3907, згідно якого зазначено, що 10.04.2020 о 21:37 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 10.04.2020 о 21:37 за адресою: АДРЕСА_1 , заявник ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 скаржиться на начальника слідства ОСОБА_7 Мукачівського ВП, який не пускає адвоката до підсудного (т. 1 а.с. 12).

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, згідно талону-повідомлення єдиного обліку №3931, позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою, що йому 10.04.2020 близько 17:50 год. в приміщенні Мукчівського ВП ГУНП в з/о спричинили тілесні ушкодження заступник начальника Мукачівського ВП ОСОБА_3 та т.в.о. заступника начальника Мукачівського ВП ОСОБА_4 Разом з тим, як вірно зазначено судом, таке звернення позивача не містить жодного посилання на те, що на позивача вчинявся психологічний тиск з метою змусити його написати рапорт на звільнення. Натомість, згідно поданої позовної заяви, а також заяви від 13.04.2020 про відкликання рапорту про звільнення позивач посилається на те, що рапорт на звільнення був написаний ним саме під впливом психологічного тиску, а не фізичного.

З огляду на викладене вірним є висновок суду, що звернення позивача із заявою до правоохоронних органів про те, що йому 10.04.2020 близько 17:50 год. в приміщенні Мукчівського ВП ГУНП в з/о були спричинені тілесні ушкодження не може бути безумовним доказом на підтвердження того, що рапорт про звільнення позивач писав під психологічним тиском. Крім того, як вірно зазначено судом, за фактом звернення позивача із заявою про заподіяння йому тілесних ушкоджень відкрито кримінальне провадження, та кримінальна справа перебуває на розгляді у суді.

Отже, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява (рапорт) позивача, що містила прохання звільнити його із займаної посади за власним бажанням.

Разом з тим, як підтверджується матеріалами справи, згідно рапорту від 10.04.2020 позивач власноручно написав рапорт про звільнення його з посади за власним бажанням з 10.04.2020.

Як вірно зазначено судом, зазначений рапорт містить дату його складання - 10.04.2020, підпис позивача, підставу для звільнення - власне бажання та дату звільнення - 10.04.2020, а також такий був прийнятий відповідачем, про що свідчить резолюція, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудових відносин.

Разом з тим, згідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 зазначено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Відтак вірним є висновок суду про безпідставність покликань позивача на те, що психологічний тиск на нього полягав у тому, що йому погрожували притягненням до кримінальної відповідальності за отримання неправомірної вигоди.

Судом також було встановлено, що згідно Висновку про результати службового розслідування за фактом неправомірних дій ДОП СП Мукачівського ВП ГУНП ОСОБА_1 від 30.04.2020 зазначено, що за грубе порушення службової дисципліни позивач підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби, однак враховуючи те, що останній наказом ГУНП №85 о/с від 10.04.2020 звільнений зі служби за власним бажанням, обмежитися цим (т. 1 а.с. 54-63).

Зокрема, як відображено у Висновку про результати службового розслідування за фактом неправомірних дій ДОП СП Мукачівського ВП ГУНП ОСОБА_1 від 30.04.2020, 10.04.2020 о 19:12 год. до чергової частини Мукачівського ВП ГУНП надійшла заява гр. ОСОБА_8 мешканця м. Мукачева щодо вимагання від нього позивачем неправомірної вигоди у сумі 1000 грн за повернення документів (а.с. 54).

Доказів оскарження результатів службового розслідування за вказаною подією позивач не надав та матеріали справи не містять.

З врахуванням викладеного, вірним є висновок суду, що виносячи оскаржуваний наказ, відповідач діяв правомірно та в межах своїх повноважень.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги не підлягали до задоволення.

При цьому, колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 березня 2023 року у справі № 260/1726/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 16.06.2023.