Справа № 420/19112/22
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2023-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

27.12.2022 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті заробітної плати ОСОБА_1 з 22 вересня 2021 року по 13 жовтня 2022 року в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати Одеську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 (включаючи премії, надбавки, оплата часу відпусток), за період з 22 вересня 2021 року по 13 жовтня 2022 року, у відповідності до вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням фактично виплачених сум; Даний позов подано до суду засобами поштового зв`язку 15.12.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач, з покликанням на фактичні обставини справи зазначає, що позивач фактично приступив до роботи в Чорноморській окружній прокуратурі Одеської області з 22.09.2021 року. Однак, як вбачається з розрахункових листів за 2021 та 2022 роки, посадовий оклад позивача становить 5 660,00грн. В той же час, вказує позивач, ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що з 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.06.2021 року по справі № 420/1255/21 позивача було поновлено на посаді в Чорноморській окружній прокуратурі Одеської області. Однак, на думку позивача, встановлення Одеською обласною прокуратурою позивачу посадового окладу у розмірі 5 660,00 гривень, є грубим порушенням конституційного права ОСОБА_1 на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом та Яка має обчислюватися відповідно до положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру.

У позові вказано, що згідно вимог ст.81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно- правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Однак, зазначені нарахування та виплата позивачеві заробітної плати у відповідності до вимог ст. 81 Закону № 1697-VII здійснені не були, що в свою чергу дає підстави стверджувати про бездіяльність Одеської обласної прокуратури.

Ухвалою суду від 02.01.2023 року позов залишено без руху та роз`яснено позивачу, що повинні бути усунені, шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

За вх.№ЕП/1676/23 та вх.№1857/23 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 02.01.2023 року надійшла заява із обґрунтуванням щодо строків звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 09.02.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву і відкрито провадження в адміністративній справі.

Вказаною ухвалою судом встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи, зокрема, відповідачам - протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі.

23.02.2023 року (вх.№ ЕП/5735/23) від представника Одеської обласної прокуратури до суду надійшов відзив на позовну заяву разом із додатками, в якому зазначено, що відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

У відзиві вказано, що у період з 22.09.2021 по 13.10.2022 норми ст. 81 Закону до позивача застосуванню не підлягали з наступних підстав.

Відповідач зазначає, що у період з дати поновлення ОСОБА_1 на посаді, з якої його звільнено, до дати скасування вищевказаного наказу про поновлення, позивачем повторно атестацію не пройдено, рішення про успішне проходження ним атестації відсутнє, підстави для переведення його у окружну прокуратуру також відсутні, а тому й відповідно підстави для нарахування йому заробітної плати у відповідності до вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру» відсутні.

Як стверджує відповідач, оскільки позивача не переведено на посаду до окружної прокуратури за наслідком успішно пройденої атестації, тому у період з 22.09.2021 по 13.10.2022 оплата праці здійснювалась відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 31.05.2021 №505, що узгоджується із приписами п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.

Ураховуючи викладене відповідач зазначає, що з 25.09.2019 (дата набрання чинності Закону №113-ІХ), у зв`язку із внесенням змін у ч. 1 ст. 7 Закону № 1697 слова «місцеві» замінено на «окружні» та відповідно до внесених змін (згідно ч. 3 ст. 81 Закону № 1697) посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

У відзиві зазначено, що оскільки позивач не призначався на посаду в окружну прокуратуру, тому не набув права на отримання заробітної плати, у розмірі, встановленому для прокурора окружної прокуратури.

Таким чином, на думку відповідача, у зазначений період права позивача на отримання заробітної плати у відповідному розмірі прокуратурою не порушено, при нарахуванні виплаті заробітної та плати оскільки застосовувались чинні нормативно-правові акти, які з огляду на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України були обов`язковими для виконання.

Зважаючи на вищевикладене, Одеська обласна прокуратура просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

23.02.2023 року (вх.№ ЕП/5822/23) від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено такі факти та обставини.

ОСОБА_1 , працює в органах прокуратури з 22.04.2003 року.

Наказом виконувача обов`язків керівника Одеської обласної прокуратури від 23.12.2020р. №3050к звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Одеської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру з 31 грудня 2020 року.

Правомірність даного наказу була предметом розгляду у справі № 420/1255/21.

Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року позов був задоволений частково, визнаний протиправним та скасований наказ Одеської обласної прокуратури №3050к від 23.12.2020р. про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури України, ОСОБА_1 був поновлений на посаді в Чорноморській окружній прокуратурі Одеської області, рівнозначній посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, з 31.12.2020р., було стягнуто з Одеської обласної прокуратури (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2021 року по 03 червня 2021 року у розмірі 106 164,24 грн. (сто шість тисяч сто шістдесят чотири гривні двадцять чотири копійки), допущене негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді в Чорноморській окружній прокуратурі Одеської області, рівнозначній посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, з 31.12.2020р., допущене негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць у розмірі 20 416,20 грн. (двадцять тисяч чотириста шістнадцять гривень двадцять копійок), у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року залишено апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора залишені без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року без змін.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду 13.10.2021 року апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року без змін.

Судом встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 , рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.06.2021 року, постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2021 року по справі №420/1255/21, 22 вересня 2021 року Одеською обласною прокуратурою прийнято наказ №2123 к, яким керуючись ч.2 ст.11 Закону України «Про прокуратуру» наказано:

1. Наказ виконувача обов`язків керівника Одеської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року № 3050к про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 31 грудня 2020 року - скасувати.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області з 01 січня 2021 року.

3. Вiддiлу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Як вказано у позові, позивач фактично приступив до роботи в Чорноморській окружній прокуратурі Одеської області з 22.09.2021 року.

Суд зазначає, що Верховний Суд постановою від 27 вересня 2022 року скасував рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 червня 2021 року, постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 8 вересня 2021 року та від 13 жовтня 2021 року у справі № 420/1255/21 в частині задоволених позовних вимог і прийняв в цій частині нове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 13.10.2022 скасовано наказ від 22.09.2021 № 2123к про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області.

Вважаючи бездіяльність Одеської обласної прокуратури, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті заробітної плати ОСОБА_1 з 22 вересня 2021 року по 13 жовтня 2022 року в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд зазначає.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює:

1) підтримання публічного обвинувачення в суді;

2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку;

3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Так, правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначаються Законом України від 14.10.2014 року №1697-VII «Про прокуратуру».

Частиною 1 статті 81 цього Закону встановлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суд зазначає, що частина 1 статті 81 Закону України від 14.10.2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» із дня прийняття даного Закону жодного разу не була змінена чи доповнена.

Відповідно до частини 2 наведеної статті заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: прокурора регіональної прокуратури - 1,2; прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

У подальшому до частини 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» неодноразово вносились зміни, зокрема, розрахункову величину для обчислення розміру посадового окладу було замінено з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 9 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, підпунктом 5 пункту 63 Розділу І Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року №79-VIII розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу доповнено, зокрема, пунктом 26, яким, серед іншого, визначено, що стаття 81 Закону №1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі цієї норми оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснювалася відповідно до постанови КМУ від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова №505).

Згідно з пунктами 1, 2, 6 Постанови №505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.

В той же час, суд зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020:

- визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У даному рішенні Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 вказано, що однією з необхідних передумов незалежної діяльності прокуратури, неупередженого, об`єктивного, безстороннього виконання прокурорами своїх функцій є заходи щодо їх юридичного захисту, належного рівня матеріального та соціального забезпечення прокурорів, які мають бути гарантовані таким чином, щоб не допустити тиску, що може спричинити вплив на прийняті ними рішення. Це може бути реалізовано лише шляхом визначення відповідним законом України належних умов для функціонування прокуратури та системи фінансування, у тому числі регулювання заробітної плати прокурора для забезпечення неупередженості при реалізації встановлених Конституцією та законами України повноважень.

Отже, вказано у рішенні Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020, заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом, а тому положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, є таким, що суперечить частині другій статті 131-1 Основного Закону України.

25.09.2019 року набрав чинності Закон України від 19.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Цим Законом було, зокрема, слова регіональні та місцеві прокуратури замінено словами обласні та окружні прокуратури.

Цим Законом до статті 81 внесені зміни, зокрема частини третю - п`яту викладено в такій редакції:

«Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Одночасно абз.3 п.3 розділу II «Прикінцеві і перехідні» положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було передбачено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Вирішуючи питання щодо застосування приписів Закону №113-ІХ з питань оплати праці прокурорів, які не пройшли процедуру атестації, суд зазначає.

Порівнюючи співвідношення правових норм Закону №1697-VII і Закону № 113-ІХ, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, можна сказати, що вони не суперечать одна одній, кожна з них претендує на відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин.

Існування Закону №1697-VII та Закону № 113-ІХ, які претендують на застосування до спірних правовідносин, були прийняті в різний час. Так, Закон №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14 жовтня 2014 року (набрав чинності 15 липня 2015 року), а Закон № 113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19 вересня 2019 року (набрав чинності 25 вересня 2019 року, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто, Закон № 113-ІХ який визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.

Оскільки Закон № 113-ІХ визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом до спірних правовідносин.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду від 26 січня 2023 року по справі № 600/1610/21-а.

У випадку наявності колізії між загальним та спеціальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Закон № 113-ІХ.

При цьому, при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29.01.2019 у справі № 807/257/14. Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п. 69 рішення у справі «Ніколова проти Болгарії» № 7888/03, п. 15 рішення у справі «Баранкевич проти Росії» № 10519/03 тощо).

У свою чергу, під темпоральними (часовими) колізіями слід розуміти такі колізії, що виникають внаслідок видання в різний час з того ж самого питання принаймні двох норм права.

Правила конкуренції, крім вищезазначеного, можуть випливати з часової послідовності прийняття норм. За загальним правилом, нова норма припиняє дію старої норми, якщо вони суперечать одна одній (lex posterior derogat legi priori). У співвідношенні між звичайними законами, які суперечать один одному, "молодша норма" припиняє суперечливу до неї "старшу": цей підхід виходить з того, що існуюче право при виданні нової норми може бути змінене без особливих проблем.

В контексті вказаного, у разі наявності приписів що регламентують питання оплати праці прокурорів, які не пройшли процедуру атестації, як то розмір посадового окладу, його складові, підлягає застосуванню Закон № 113-ІХ, який прийнятий пізніше Закону №1697-VII та є спеціальним по відношенню до нього.

В той же час, суд зазначає що приписи абз.3 п.3 розділу II Закон № 113-ІХ містять бланкетну (відсильну) норму, яка визначає, що заробітна плата прокурора оплата праці працівників місцевих прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Такою постановою Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури є Постанова №505.

З урахуванням вищевикладеного, у суду відсутні підстави вважати, що питання оплати праці працівника прокуратури врегульовано саме Законом №113, оскільки він не встановлює відповідних приписів щодо розміру посадового окладу прокурорів, які не пройшли процедуру атестації, складових заробітної плати вказаної категорії прокурорів.

Отже, спірним у даній справі є питання щодо наявності підстав для нарахування заробітної плати позивачу у період з 22 вересня 2021 року по 13 жовтня 2022 року в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» чи відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №505.

Щодо того, яким актом необхідно керуватись у разі суперечності норм підзаконного нормативно-правового акта нормам Закону України, суд зазначає.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади.

Пунктом 3 частини 1 статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року N 17-рп (v017p710-02 ) (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного суду від 20 жовтня 2022 року по справі № 420/6877/20 ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.

Статтею 8 Конституції України визначено принцип верховенства права, відповідно до якого Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно зі статтею 92 Основного Закону виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Таким чином, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Таким чином, при наявності конкуренції норм постанови Кабінету Міністрів України та Закону України, повинні застосовуватися вимоги саме останнього.

Беручи до уваги наведене, суд зазначає, що оскільки Закон України «Про прокуратуру» має вищу юридичну силу, він превалює над дією Постанови Кабінету Міністрів України №505.

Системний аналіз приписів Закону України «Про прокуратуру», Закону №113-ІХ та постанови Кабінету Міністрів України №505 дозволяє зробити висновок, що на період з 22 вересня 2021 року по 13 жовтня 2022 року оплата праці позивача мала здійснюватись саме відповідно до положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру».

При вирішенні даної справи суд також враховує, що приписи частини четвертої статті 7 КАС України передбачають, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Отже суд, на якого покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін та визначити норму права, належну до застосування для вирішення спору здійснює вибір норми не лише з позицій кваліфікації спірних правовідносин, але й з позиції існуючого конституційного порядку.

Іншими словами, в разі виявлення ознак суперечності нормативного акта, належного до застосування приписам Конституції України, суд зобов`язаний застосувати норми Конституції, як норми прямої дії і не застосовувати нормативно-правовий акт, який хоч і регулює спірні правовідносини, але містить ознаки суперечності Конституції.

Так, припис частини другої статті 131-1 Конституції України передбачає, що організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Оцінюючи визначення «організація та порядок діяльності прокуратури» в розумінні статті 1311 Конституції України Конституційний Суд України в Рішенні № 6-р/2020 від 26.03.2020 зробив висновок, що заробітна плата прокурорів є елементом цього визначення, який носить характер гарантії незалежності діяльності прокурорів.

Тому, переклавши на Кабінет Міністрів України повноваження встановлювати оплату праці працівників органів прокуратури Закон № 113-ІХ запровадив відмінне від передбаченого положеннями статті 81 Закон №1697-VII нормативне регулювання заробітної плати прокурора.

Отже, з огляду на висновки Конституційного Суду України в Рішенні № 6-р/2020 від 26.03.2020 прихожу до висновку, що приписи Закону № 113-ІХ в частині надання Кабінету Міністрів України повноваження встановлювати оплату праці працівників органів прокуратури мають ознаки суперечності приписам статті 1311 Конституції України, а відповідно в силу частини четвертої статті 7 КАС України не повинні застосовуватися.

З огляду на необхідність застосування норми Конституції як акту прямої дії, до спірних правовідносин необхідно застосувати приписи частини другої статті 131-1 Конституції України щодо визначення організації та порядку діяльності прокуратури виключно законом.

Враховуючи, що дія статті 81 Закону №1697-VII, яка регулює заробітну плату прокурорів не зупинялася, то саме норми цієї статті належать до застосування при вирішенні спору у цій справі відповідно до редакції цієї статті, чинної на момент виникнення спірних правовідносин.

Аналогічні висновки викладенні у численний окремих думках судді Верховного Суду Уханенка С.А., зокрема по справам № 160/4820/21, №540/583/21.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо покликань відповідача на правові висновки, викладені у постановах Верховного суду від 21.09.2021 у справах № 160/6204/20 та 200/5038/20-а, від 24.09.2021 у справі № 160/6596/20, то суд зазначає, що вони не стосуються питання оплати праці прокурорів.

Щодо покликань відповідача на постанову Верховного суду від 30.06.2021 року у справі №826/17798/14 як на таку, що містить висновки щодо застосування приписів ст. 81 Закону № 1697-VII та Закону № 113-IX, то суд зазначає, що правовідносини, оцінка яким надавалась у даному рішенні виникли у 2014 році, тобто до набрання чинності Закону № 113-IX. Суд зазначає, що дана постанова не містить висновків щодо застосування норм права, які підлягають врахуванню при розгляді даної справи.

Суд зазначає також, у постановах Верховного суду від 21.10.2021 року у справі №640/154/20 та від 02.11.2021 року у справі №826/20483/14, суд касаційної інстанції вирішував питання про наявність підстав для застосування при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу коефіцієнту підвищення заробітної плати.

Так, у постанові Верховного суду від 21.10.2021 року у справі №640/154/20 та від 02.11.2021 року вказано таке:

« 104. Оскільки, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, застосуванню підлягають приписи абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

105. Таким чином, положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації. Відтак застосуванню коефіцієнта підвищення посадового окладу прокурора передує успішне проходження прокурором атестації та прийняття відповідним суб`єктом владних повноважень розпорядчого акту (наказу) щодо призначення чи переведення прокурора на посаду, визначену відповідним штатним розписом».

В той же час дані постанови не містить висновків щодо застосування норм права, які підлягають врахуванню при розгляді даної справи.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто не усі висновки Верховного суду має враховувати суд при вирішенні справи.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті заробітної плати ОСОБА_1 з 22 вересня 2021 року по 13 жовтня 2022 року в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язати Одеську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 (включаючи премії, надбавки, оплата часу відпусток), за період з 22 вересня 2021 року по 13 жовтня 2022 року, у відповідності до вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням фактично виплачених сум.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Одеська обласна прокуратура (вул.Пушкінська, 3, м.Одеса, 65026, )

Суддя С.М. Корой