Справа № 280/6665/22
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2023-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 червня 2023 року м. Дніпросправа № 280/6665/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.12.2022 року в адміністративній справі №280/6665/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач, ГУПФУ), в якій просив:

- визнати протиправними дії відповідача у нездійсненні у подальшому перерахунку пенсії позивача з врахуванням п.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із збільшенням її розміру на 1% заробітку, за кожен рік з врахуванням проведених виплат за 2020 - 2022 роки;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсію з врахуванням п.2 ст.56 вказаного Закону із збільшенням її розміру на 1% заробітку, за кожен рік з врахуванням проведених виплат за 2020, 2021 та 2022 роки та в подальшому проводити перерахунки, з врахуванням висновків суду;

- стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену пенсію за період з 01.07.2021р. по 30.06.2022р. у розмірі 56328,81 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15.12.2022 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд: визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо нездійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 , відповідно до ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в частині збільшення розміру пенсії на 1% заробітку за кожен рік з врахуванням проведених виплат за 2020 - 2022 роки; зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , з врахуванням ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за 2020, 2021 та 2022 роки із збільшенням її розміру на 1% за кожен рік понаднормативного стажу, з врахуванням проведених виплат; стягнув на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. В задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

Відповідач, з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що підставою для звернення до Запорізького окружного адміністративного суду із позовними вимогами стала, на думку позивача, незгода із діями відповідача під час виконання рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2021р. у справі №280/6198/21. Тобто, спірні правовідносини між сторонами уже були вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення. Заявлені позовні вимоги стосуються саме порядку виконання судового рішення, а тому позивач, у випадку незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, має встановлене законом право звернутись до суду за захистом своїх інтересів у інші способи, передбачені КАС України. Апелянт зазначає, що судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2021 у справі №280/6198/21, що набрало законної сили у відповідності до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 30.12.2021, було проведено перерахунок пенсії позивача з 01.11.2018 із збільшенням її розміру на 1% заробітку за кожен рік роботи понад стаж 20 років згідно з вимогами ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції, чинній станом на час призначення пенсії (до внесення змін Законом України від 03.10.2017 №2148) без застосування двоскладової формули, з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вищевказаного рішення відповідачем було проведено перерахунок розміру пенсії з 01.11.2018р. при стажі 36 роки 02 місяці 25 дні із заробітку 12805,51 грн, який розраховано із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в України, з якої сплачені страхові внески, обчислені як середній показник за 2014, 2015, 2016 роки.

З 01.03.2019 року розмір пенсії позивача, який обчислений із заробітку 14982,45 грн, який розраховано із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015, 2016 роки (3764,40 грн х 1,17 х 3,40174 - коефіцієнт заробітку) та склав 7986,71 грн. З 01.03.2021 року розмір пенсії позивача при стажі 38 років 02 місяці 25 днів та заробітку 18459,88 грн (5426,60 грн х 3,40174 - (коефіцієнт заробітку) та склав 19521,39 грн

Суд дійшов хибного висновку у зобов`язанні відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу з врахуванням ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за 2020, 2021 та 2022 роки із збільшенням її розміру на 1% за кожен рік понаднормативного стажу, з врахуванням проведених виплат.

На даний час пенсія позивача обчислена із заробітної плати 21044,25 грн (середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислена як середній показник за 2014, 2015, 2016 роки - 6186,32 грн х 3,40174 - індивідуальний коефіцієнт заробітку), визначеної за періоди роботи з 01.07.2000 по 30.06.2013, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку та з урахуванням . страхового стажу 40 років 04 місяці 25 дні (коефіцієнт страхового стансу 0,40333). Розмір пенсійної виплати позивача з 01.07.2022 року склав 10707,48 грн, де зокрема 2048,88 грн - доплата за понаднормативний стаж (згідно рішення суду) на 1% заробітку з кожен рік роботи понад стаж 20 років (12805,51 грн х 16/ здійснено, входячи з наявних страхового стажу та заробітку станом на 01.11.2018р.).

Апелянт також заперечує проти стягнення судових витрат на правничу допомогу. Позивачем документально не підтверджено понесені ним витрати на правову допомогу, а саме: не надані в оригіналі документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги та Журнал реєстрації прибуткових і видаткових касових документів, оскільки квитанції до прибуткового касового ордера продаються у всіх магазинах продажу канцелярських товарів, і у адвоката не має жодних перешкод у їх придбанні та вільному заповненні поза межами фінансової звітності. Таким чином, вимога щодо відшкодування відповідачем витрат на правову допомогу документально не підтверджену є підставою для відмови у задоволенні.

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, встановив наступне.

Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, перебуває на пенсійному обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області та отримує пенсію за віком, призначену у відповідності до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058), як учасник ліквідації аварії на ЧАЕС.

Позивачу призначена пенсія із зниженням загальновстановленого пенсійного віку, що передбачено ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

18 жовтня 2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою перерахувати йому пенсію з моменту призначення, відповідно до п.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796), за умови стажу роботи не менш як 20 років для чоловіків, із збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж.

Листом №396/З-9 від 31.10.2018р. Правобережне об`єднане УПФУ м. Запоріжжя відмовило в задоволенні зазначеної заяви з посиланням на те, що відповідно до чинного законодавства України виплата пенсії позивачу проводиться відповідно до норм Закону №1058 та розрахована відповідно до статей 27, 28 вказаного Закону. Крім того, зазначив, що право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4…. у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також, позивачу вказано на відсутність довідки про заробітну плату за період роботи на території радіоактивного забруднення.

Позивач не погодившись з зазначеною відмовою Пенсійного фонду, звернувся 26 листопада 2018 року з позовом до суду в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо застосування двоскладової формули при перерахунку позивачу пенсії за віком, з урахуванням положень п.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати відповідача перерахувати та виплатити позивачу збільшення пенсії за кожний повний рік страхового стажу понад 20 років, з урахуванням положень ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 18.10.2018.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року справа № 280/5004/18 задоволено частково позовні вимоги, а саме суд: визнав протиправними дії Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду м. Запоріжжя щодо відмови у перерахунку ОСОБА_1 пенсії за віком, з урахуванням положень п.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язав Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду м. Запоріжжя перерахувати та виплатити ОСОБА_1 збільшення пенсії за кожний повний рік страхового стажу понад 20 років, з урахуванням положень ч.2 ст.56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 01 листопада 2018 року. В задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

18.03.2019 року Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя надало позивачу відповідь № 34446/02 про виконання судового рішення, в якій повідомило про проведення перерахунку пенсії з 01.11.2018 року розмір пенсійної виплати склав 6851,07 грн., а саме: 4631,37 грн. - розмір пенсії за віком (12805,51*0,36167 - коефіцієнт страхового стажу); 2048,88 грн. - доплата за понаднормативний стаж 16 років (12805,51*16%); 170,82 грн. - додаткова пенсія потерпілим внаслідок ЧАЕС 2 категорії.

З 01.03.2019 року розмір пенсійної виплати позивача із заробітку 14982,45 грн. складає 7986,71 грн., а саме: 5418,70 грн. - розмір пенсії за віком (14982,45*0,36167 - коефіцієнт страхового сажу); 2397,19 грн. - доплата за понаднормативний стаж 16 років (14982,45* 16%); 170,82 грн. - додаткова пенсія потерпілим внаслідок ЧАЕС 2 категорії.

Згідно відповіді наданої відповідачем 22.01.2020 року № 5/3-1 Дніпровський відділ обслуговування громадян м. Запоріжжя (сервісний центр) щодо питання, порушеного позивачем при зверненні від 02.01.2020 року щодо перерахунку пенсії згідно п. 4 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу з 01.01.2020 року проведено перерахунок пенсії по стажу, розмір при стажі 38 років 2 місяці 25 днів та заробітку 14982,45 грн. який розраховано із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки (3764,40 грн. *1,17*3,40174 - коефіцієнт заробітку) склав 8586,01 грн., а саме: 5718,35 грн. - розмір пенсії за віком (14982,45 * 0,38167- коефіцієнт страхового стажу; 2696,84 грн., - доплата за понаднормативний стаж 18 років (14982,45*18%); 170,82 грн. - додаткова пенсія потерпілим внаслідок ЧАЕС 2 категорії.

02.04.2021 року відповідач надав відповідь на звернення позивача від 16.03.2021 року та повідомив позивача про проведення перерахунку пенсії з 01.03.2021 року в ході проведення якого відділом перерахунку пенсій № 1 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області переглянута пенсійна справа та на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року у справі № 280/5004/18, в якому відсутні зобов`язання в подальшому проводити перерахунки доплати за понаднормативний стаж у разі збільшення заробітку для обчислення пенсії ОСОБА_1 .

При обчисленні пенсії доплата за понаднормативний стаж розраховується із заробітку станом на 01.11.2018 року у розмірі 12805,51 грн.

З 01.03.2021 року розмір пенсії позивача при стажі 38 років 2 місяці 25 днів та заробітку 18459,88 грн. (5426,60 грн.*3,40174 - коефіцієнт заробітку) складає 9521,39 грн., а саме: 7045,58 грн. - розмір пенсії за віком (18459,88 грн.*0,38167 - коефіцієнт страхового стажу); 2304,99 грн. - доплата за понаднормативний стаж 18 років (12805,51 грн* 18%); 170,82 грн. - додаткова пенсія потерпілим внаслідок ЧАЕС 2 категорії.

Позивач звернувся до Пенсійного фонду України із скаргою на неправомірні дії відповідача в якій звернув увагу на те, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду винесеним 27.12.2018 року у справі № 280/5004/18 зобов`язано перерахувати та виплатити ОСОБА_1 збільшення пенсії за кожний повний рік страхового стажу понад 20 років, з урахуванням положень ч. 2 ст. 56 Закону з 01.11.2018 року.

18.06.2021 року Департамент пенсійного забезпечення ПФУ надав відповідь на скаргу позивача в якій повідомив, що позивач отримує пенсію за віком, призначену із зниженням пенсійного віку відповідно до Закону, розмір якої обчислено за нормами Закону № 1058. Зазначено, що Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.12.2018 зобов`язано Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду м. Запоріжжя перерахувати пенсію ОСОБА_1 з 01.11.2018 з урахуванням понаднормативного стажу роботи відповідно до частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». На виконання судового рішення проведено перерахунок пенсії заявника. Розмір пенсії обчислено відповідно до частини другої статті 27 Закону № 1058, як передбачено статтею 56 Закону № 796.

Згідно рішення №10 від 11.06.2021 позивач з 01.03.2021 отримує пенсійну виплату у розмірі 3259,00 грн.

Позивач не погодившись з зазначеною відмовою Пенсійного фонду, звернувся 21.07.2021 з позовом до суду в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у проведенні перерахунку пенсії із застосуванням двоскладової формули згідно ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», без письмової згоди ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсію за віком в розмірі фактичних збитків, згідно Закони України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з врахуванням п.2 ст.56 вказаного Закону із збільшенням її розміру на 1% заробітку, за кожен рік з врахуванням проведених виплат та в подальшому проводити перерахунки; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000 гривень.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року по справі №280/6198/21 задоволено частково адміністративний позов представника ОСОБА_1 адвоката Шокарєвої Альони Вікторівни до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме суд: визнав протиправними дії Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 із застосуванням двоскладової формули згідно ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 з 01.11.2018 року пенсію із збільшенням її розміру на 1% заробітку за кожен рік роботи понад стаж 20 років, згідно з вимогами ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції, чинній станом на час призначення позивачу пенсії (до внесення змін Законом України від 03.10.2017 року №2148-VIII) без застосування двоскладової формули, з урахуванням раніше виплачених сум; стягнув на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. В іншій частині позовних вимог - відмовив.

Поставною Третього апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року справа № 280/6198/21 задоволено частково апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області , змінено рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року по справі №280/6198/21, виклавши абзац 5 резолютивної частини рішення в такій редакції: «Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. (три тисячі 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б, ).» В решті рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року по справі №280/6198/21 - залишив без змін.

Відповідно до листа відповідача від 28.06.2022 № 6252-5627/З-02/8-0800/22 на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року по справі №280/6198/21 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року проведено перерахунок пенсії 01.11.2018 із збільшенням її розміру на 1% заробітку за кожен рік роботи понад стаж 20 років, згідно з вимогами ч. 2. Ст. 56-Закону в редакції, чинній станом на час призначення пенсії (до внесення змін Законом України від 03.10.2017 № 2148) без застосування двоскладової формули, з урахуванням раніше виплачених сум. На теперішній час пенсію обчислено із заробітної плати 21044,25 грн (середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислена як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки - 6186,32 грн. х 3,40174,- індивідуальний коефіцієнт заробітку), визначеної за періоди роботи з 01.07.2000 по 30.06.2013 за даними, що містяться в системі персоніфікованого, обліку, та з урахуванням страхового стажу 40 років 4 місяці 25 днів (коефіцієнт страхового стажу 0,40333). Розмір пенсійної виплати позивача з 01.07.2022 року склав 10707,48 грн, де : 2048,88 грн - доплата за понаднормативний стаж (згідно рішення суду) на 1% заробітку з кожен рік роботи понад стаж 20 років (12805,51 грн х 16% здійснено, входячи з наявних страхового стажу та заробітку станом на 01.11.2018); 8487,78 грн - основний розмір пенсії (заробіток - 21044,25 грн х 3,40174 коефіцієнт стажу); 170,82 грн - додаткова пенсія потерпілим 2 категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Позивач, вважаючи, що відповідачем не у повному обсязі виплачується йому доплата за понаднормовий стаж, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Предметом спору у цій справі є перерахунок пенсії позивача відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону №796-ХІІ зі збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад стаж 20 років.

Відповідно до ст. 27 Закону №1058-IV за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону.

Статтею 28 Закону №1058 визначено, що за кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років - жінкам пенсія за віком збільшується на 1% розміру пенсії, обчисленої відповідно до ст. 27 цього Закону, але не більш як на 1% мінімального розміру пенсії за віком, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону № 796-XII право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорії 1, 2, 3, 4 за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75% заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85% заробітку.

Аналіз норм права, якими врегульовано спірні правовідносини свідчить про те, що Закон №796-XII визначає спеціальні норми та умови пенсійного забезпечення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Частиною 2 ст. 27 Закону №1058 надано право обирати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, які встановлені загальним Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або спеціальним Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Для громадян, з числа ліквідаторів аварії на Чорнобильській АЕС , розрахункова величина має пільговий характер і визначена в ч. 2 ст. 56 Закону №796-XII як сума заробітку за кожний рік роботи понад установлений цим пунктом стаж роботи.

Отже, особам, яким призначена пенсія з урахуванням Закону №796-XII, перерахунок пенсії має здійснюватися за кожний повний рік стажу роботи понад установлений для них мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (15 років - для жінок і 20 років - для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад встановлений стаж.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 10.06.2008 у справі №21-1748во07, від 07.07.2015 у справі №21-727а15, від 20.09.2016 у справі №1601/12900/12, а також Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.04.2018 у справі №565/1270/17, від 02.04.2019 у справі №565/871/17, від 26.11.2019 у справі №572/1263/17, від 16.07.2020 у справі №336/7176/16-а, від 04.05.2022 у справі №560/495/17.

У постановах від 20.02.2018 (справа № 287/89/17-а), від 29.10.2018 (справа № 565/817/17), від 17.04.2019 (справа № 565/939/17), обставини яких є подібними, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, ця розрахункова величина має пільговий характер і визначена в пункті 2 статті 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" як сума заробітку за кожний рік роботи понад установлений цим пунктом стаж роботи. Позивач має право на перерахунок пенсії, який має здійснюватися за кожний повний рік стажу роботи понад установлений для них мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (понад 20 років - для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад цей стаж, але не вище 75% заробітку, оскільки він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та обрав умови, норми і порядок пенсійного забезпечення, встановлені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

У справі, що розглядається, суди встановили, що позивач отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону №1058-ІV із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, має загальний трудовий стаж роботи понад 20 років, тому має право на підвищення пенсії за понаднормативний стаж на умовах, визначених Законом №796-ХІІ.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 28 липня 2022 року справа № 560/868/17, від 04 травня 2022 року справа № 560/495/17

Частина 1 статті 57 Закону №796 передбачає, що обчислення середньомісячного заробітку провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Отже, суд зазначає, що у разі якщо у майбутніх періодах відбувається зміна заробітку з якого проводиться розрахунок пенсії та/або пенсіонер набуває більшої кількості понаднормового стажу, то відповідно наявні підстави для проведення перерахунку доплати за понаднормовий стаж виходячи з нового розміру заробітку та/або нової кількості стажу.

В даному випадку з відзиву відповідача встановлено, що пенсія позивача неодноразово перераховувалась у зв`язку із збільшенням заробітку, зокрема з 01.03.2021 пенсія позивача обрахована із заробітку 18459,88 грн., на теперішній час - 21044,25 грн.

Разом з тим, з 01.03.2021 доплата за понаднормовий стаж обраховується відповідачем з заробітку у 12805,51 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у відповідача протягом спірного періоду не було підстав для розрахунку доплати до пенсії за понаднормовий стаж позивача виходячи із сталої величини заробітку у 12805,51 грн. визначеної станом на 01.11.2018.

Також, відповідачем у 2019-2020 роках під час розрахунку доплати до пенсії за понаднормовий стаж використовувався показних заробітку 14982,45 грн., а з 01.03.2021 відповідач з невідомих підстав знизив показник заробітної плати для обрахунку доплати до пенсії за понаднормовий стаж до 12805,51 грн.

Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії позивача в частині доплати до пенсії за понаднормовий стаж.

Суд не приймає посилання апелянт на те, що підставою для звернення до Запорізького окружного адміністративного суду із позовними вимогами стала, на думку позивача, незгода із діями відповідача під час виконання рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.08.2021 у справі №280/6198/21 та рішення суду від 27.12.2018 по справі №280/5004/18, оскільки у вказаних справах не досліджувалось та не було спірним питання наявності у відповідача підстав для розрахунку доплати до пенсії за понаднормовий стаж позивача виходячи із сталої величини заробітку у 12805,51 грн. визначеної станом на 01.11.2018.

Враховуючи викладене, а також сформовану практику Верховного Суду, суди першої інстанції дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову, а доводи скарги відповідача висновків судів не спростовують.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Частина 4 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За частиною 6 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення частин 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України , кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підтвердження складу та розміру витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Суд звертає увагу, що відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу (постанови Верховного Суду від 29.03.2018 р. у справі №907/357/16, від 18.12.2018 р. у справі №910/4881/18).

Разом з цим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Так, суд вирішуючи питання про розподіл судових витрат, має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Позивачем подана заява про винесення додаткового рішення стосується розподілу судових витрат, а саме позивач просив стягнути з відповідача суму витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Проаналізувавши зроблений позивачем розрахунок, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача у сумі 1000 грн..

Як зазначалось, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Аналогічний правовий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/350/18 (Провадження № 11-1465/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02.10.2019р. (справа № 815/1479/18), від 15.07.2020р. (справа № 640/10548/19), від 21.01.2021р. (справа № 280/2635/20).

Відповідачі до суду першої інстанції не подавали клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Разом з цим, як зазначалось, вирішуючи спір щодо розміру витрат правничої допомоги, суд виходив з критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та на думку, суду дійшов до вірного висновку щодо зменшення їх розміру. При цьому, законодавство вимагає документального підтвердження та доведення витрат, при цьому не встановлює вичерпного чи обов`язкового переліку документів які необхідні надати, вказаний доказ не обов`язковим для підтвердження понесених судових витрат.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25.11.2021р. у справі № 910/7586/19 щодо вирішення питання стягнення витрат на правничу допомогу у склад якої включено витрати на участь адвоката у судовому засіданні, участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередня участь у судовому засіданні.

У цій постанові Верховний Суд указував, що беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта. Такі стадії представництва інтересів у суді, як прибуття на судове засідання та очікування цього засідання є невідворотними та не залежать від волі чи бажання адвоката. При цьому паралельно, вчиняти якісь інші дії на шляху до суду чи під залом судового засідання адвокат не може та витрачає на це свій робочий час.

При цьому, Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021р. у справі № 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року по справі 922/1964/21 зауважувала, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами 1 та 2 статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною 1 статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року по справі 922/1964/21 також зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі № 904/4507/18.

У підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу матеріали справи містять: розрахунок (попередній) суми судових витрат від 21.11.2022р. на суму 5000 грн.; квитанція від 21.11.2022р. на суму 3000 грн.; акт від 21.11.2022р. на суму 3000 грн; ордер; свідоцтво.

Суд зазначає, що відповідач не спростовує надання правничої допомоги, при цьому, апеляційна скарга не містить вимоги щодо зменшення судових витрат, а відповідач фактично наполягає на відмові у стягненні судових витрат, що за наявністю наданої правничої допомоги не передбачено чинним процесуальним законодавством.

Щодо посилання апелянта на те, що позивачем документально не підтверджено понесені ним витрати на правову допомогу, а саме: не надані в оригіналі документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги та Журнал реєстрації прибуткових і видаткових касових документів, суд зазначає, що вказане є припущенням, без врахування всіх об`єктивних та суб`єктивних обставин. Суд зазначає, що законодавство вимагає документального підтвердження та доведення витрат, при цьому не встановлює вичерпного чи обов`язкового переліку документів які необхідні надати, вказаний доказ не є обов`язковим для підтвердження понесених судових витрат. Суд зазначає, що законодавство надає право особі отримати правову допомогу з будь-яких питань будь-якої складності, з подальшою її компенсацією.

Також, як вбачається з матеріалів справи, судом враховано зазначені апелянтом обставини.

Керуючись принципами справедливості та верховенства права, критерієм розумності розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що відшкодуванню підлягають 1000 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції було повно встановлено обставини цієї справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.12.2022р. в адміністративній справі №280/6665/22 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.12.2022 року в адміністративній справі №280/6665/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 14 червня 2023 року.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко