Справа № 500/820/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/820/23 пров. № А/857/6627/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.04.2023р. про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок пенсії за вислугу із врахуванням щомісячної доплати (суддя суду І інстанції: Мартиць О.І.; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 03.04.2023р. м.Тернопіль; дата складання повного тексту ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.04.2023р. повернуто позивачу ОСОБА_1 в порядку ч.2 ст.123, п.п.1, 9 ч.4 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства /КАС/ України його позовну заяву до Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Тернопільській обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок пенсії за вислугу із врахуванням щомісячної доплати - в частині позовних вимог про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії за період з 01.06.2021р. по 07.09.2022р. (а.с.17-19).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати та прийняти рішення по справі, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення питання про повернення позовної заяви (а.с.23-28).

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що суд помилково застосував наслідки, визначені ст.123 КАС України, до розглядуваних правовідносин, оскільки в силу приписів ч.3 ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» перерахунок пенсій за вислугу років, який не проведений з вини пенсійного органу, здійснюється без обмеження строком. Вказана позиція підтримана усталеною судовою практикою.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311, ч.2 ст.312 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, 08.03.2023р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. щодо зупинення виплати йому щомісячної доплати до пенсії в сумі до 2000 грн., встановленої відповідно до постанови Кабінету Міністрів /КМ/ України № 713 від 14.07.2021р. «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб»; зобов`язати пенсійний орган здійснити позивачу перерахунок та виплату пенсії з 01.06.2022р. згідно з довідкою Державної установи /ДУ/ «ТМО МВС по Тернопільській області» № 2021/2078 від 13.01.2022р. про розмір грошового забезпечення, з щомісячною доплатою у розмірі до 2000 грн., відповідно до постанови КМ України № 713 від 14.07.2021р. «Про додатковий соціальних захист окремих категорій осіб», з урахуванням раніше проведених пенсійних виплат (а.с.1-4, зворот а.с.11).

Ухвалою суду від 20.03.2023р. залишено позовну заяву ОСОБА_1 без руху для усунення визначених судом недоліків шляхом подання в 10-денний строк з дня отримання цієї ухвали заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із цим позовом та доказів поважності причин його пропуску (а.с.13-14).

На виконання вимог суду позивач подав 28.03.2023р. заяву про поновлення пропущеного з поважних причин строку звернення до адміністративного суду, в якій просив визнати поважними причини пропуску ним строку звернення до суду. Наголосив на тому, що 01.06.2022р. відповідачем проведений перерахунок його пенсії на виконання рішення суду в справі № 500/1284/22. Поряд з цим, під час перерахунку пенсії відповідач припинив виплату спірної доплати. Про вказану обставину він дізнався лише в лютому 2023 року із відповіді ГУ ПФ України в Тернопільській обл. № 564-493/Д-02/В-1900/23 від 20.02.2023р. У подальшому без зайвих зволікань ним була подана позовна заява до суду.

Отже, причиною несвоєчасного звернення суду вважає необізнаність щодо видів та розміру складових перерахованої пенсії.

Постановляючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом 08.03.2023р., тобто, із пропуском шестимісячного строку звернення до суду, при цьому врахував специфіку та характер спірних правовідносин.

Зокрема, пенсія є щомісячним періодичним платежем, відтак, позивач з моменту отримання пенсії повинен знати про її розмір, також останній мав реальну можливість проявити зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про виплачені суми.

Будь-яких доказів щодо причин пропуску шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, ніж тих, що зазначені в заяві, позивачем до суду не надано, відповідно судом не встановлено обставин та поважних причин, що свідчать про наявність об`єктивних перешкод для звернення до суду з заявленими позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовив в задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду.

Між тим, колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції помилковими щодо правильності застосування шестимісячного строку, визначення початку відліку строку звернення до суду із розглядуваним позовом (з огляду на характер триваючих правовідносин) та стосовно оцінки поважності причин пропуску строку, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Питання залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин врегульовані діючим процесуальним законом.

Зокрема, відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Оцінюючи наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду колегія суддів виходить з наступного.

При вирішенні питання про поновлення строку в межах кожної конкретної справи суд надає оцінку й оцінює в сукупності обставини, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду: тривалість пропущеного строку; поведінку особи протягом цього строку; учинені дії та чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду.

Згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Як слідує з матеріалів справи, предметом спору в цій справі є дії пенсійного органу щодо припинення виплати з 01.06.2022р. щомісячної доплати до пенсії позивача в сумі до 2000 грн., встановленої відповідно до постанови КМ України № 713 від 14.07.2021р. «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб»; зобов`язання до вчинення дій, зокрема, здійснення перерахунку та виплати пенсії із урахуванням спірної доплати.

При цьому, матеріали справи не містять будь-якого рішення пенсійного органу, яким би вирішувалося питання припинення виплати спірної доплати; також будь-які докази інформування позивача зі сторони пенсійного органу про зміну складових пенсійної виплати не представлені.

Як слідує із тверджень ОСОБА_1 , припинення спірної доплати мало місце під час перерахунку його пенсії на виконання рішення суду в справі № 500/1284/22, в результаті чого розмір його пенсії зріс з 6520 грн. до 11323 грн., через що у нього не виникало сумнівів щодо виплати пенсії в повному розмірі.

Лише після звернення із заявою від 03.02.2023р. та отримання відповіді ГУ ПФ України в Тернопільській обл. № 564-493/Д-02/В-1900/23 від 20.02.2023р. позивач достовірно дізнався про припинення йому виплати з 01.06.2022р. спірної доплати до пенсії.

Отже, позивачем вживалися заходи для отримання інформації про складові пенсійної виплати та причини припинення виплати щомісячної доплати до пенсії в сумі 2000 грн., встановленої відповідно до постанови КМ України № 713 від 14.07.2021р. «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб».

Після отримання вказаної відповіді № 564-493/Д-02/В-1900/23 від 20.02.2023р. позивач без зайвих зволікань звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Проте, такі аргументи суд не розглянув, обмежившись лише цитуванням сформованих судом касаційної інстанції правових висновків щодо застосування процесуальних строків строків у пенсійних правовідносинах.

Стосовно висновків суду про те, що отримання періодичних пенсійних платежів свідчить про поінформованість позивача про припинення виплати спірної доплати, колегія суддів наголошує, що таке широке і поверхневе тлумачення спірних обставин в розглядуваному випадку суперечить такій засаді (принципу) адміністративного судочинства як верховенство права, оскільки поза розумним сумнівом ОСОБА_1 зацікавлений у вирішенні питання про виплату йому пенсії в повному розмірі.

При цьому, тривале перебування позивача в стані правової невизначеності зумовлено безпосередніми діями (бездіяльністю) суб`єкта владних повноважень, а саме ГУ ПФ України в Тернопільській обл.

Отже, перекладання на позивача наслідків пропуску строку звернення до суду через бездіяльність відповідача, незабезпечення належного інформування особи про зміни складових пенсійної виплати є недопустимим.

Окрім цього, відповідно до ч.3 ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (дія якого поширюється на позивача як отримувача пенсії за вислугу років) перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Відтак, спірна ухвала суду від 03.04.2023р. про повернення позовної заяви (в частині вимог) прийнята судом першої інстанції помилково, оскільки, на переконання колегії суддів, шестимісячний строк звернення до суду (ч.2 ст.122 КАС України) в цьому випадку не застосовується; пріоритет в застосуванні має норма спеціального закону - ч.3 ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка не передбачає строків для перерахунку пенсій, призначених відповідно до вказаного Закону.

Оцінюючи в сукупності викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що за таких умов в суду першої інстанції не було достатніх і належних підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 на підставі ч.2 ст.123, п.п.1, 9 ч.4 ст.169 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду є необґрунтованою, а відтак не відповідає вимогам закону.

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду скарги на ухвалу суду визначені ст.320 КАС України.

Також згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

В частині вимог апелянта про задоволення частини його позовних вимог колегія суддів виходить з того, що приписи ст.ст.312, 320 КАС України не передбачають повноважень апеляційного суду під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції вирішувати заявлені позовні вимоги по суті.

Наведені висновки відповідають роз`ясненням, які містяться в п.25 постанови Пленуму ВАС України № 2 від 06.03.2008р. «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ».

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржувану ухвала суду слід скасувати як таку, що винесена із порушенням норм процесуального права, що призвело до помилкового повернення позовної заяви, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Питання відшкодування апелянту понесених судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги підлягає вирішенню згідно ст.139 КАС України судом першої інстанції за результатами кінцевого вирішення розглядуваного спору по суті.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.ст.243, 311, 312, п.4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.04.2023р. про повернення позовної заяви (в частині вимог) в адміністративній справі № 500/820/23 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 15.06.2023р.