Справа № 420/5141/23
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5141/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 14 березня 2023 року надійшов позов ОСОБА_1 (надалі позивачка) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (надалі відповідач), в якому позивачка просить:

- визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії позивачки протиправною та дискримінаційною, визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці викладені в листах відповідача № 1500-0307-8/126712 від 08.12.2022 року, № 20579-18110/Р-02/8 150022 від 20.12.2022 року та визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсію позивачці;

- зобов`язати відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вчинити певні дії - поновити виплату пенсії позивачці з 01.10.1993 року, на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- стягнути з відповідача кошти в сумі 100 000 гривень (сто тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачці.

Адміністративний позов мотивовано наступним

Позивачка зазначає, що вона має право на відновлення пенсії з 01.10.1993 року, адже 07.10.2009 року Рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 були скасовані дискримінуючи положення законодавства, що забороняли виплату пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. З метою реалізувати своє право на поновлення виплати пенсії, 01.12.2021 року позивачка звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області з особистою заявою про поновлення виплати її пенсії з 01.10.1993, засвідченою нотаріально в Державі Ізраїль та легалізованою печаткою апостиль у відповідності до Гаазької Конвенції. Відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2022 року у справі № 420/3644/22 зобов`язано відповідача повторно розглянути подану ОСОБА_1 заяву про поновлення виплати пенсії за віком. Проте, відповідач повторно рішенням № 1500-0307-8/126712 від 08.12.2022 року, № 20579-18110/Р-02/8 150022 від 20.12.2022 року, викладеними у листах, на думку позивачки протиправно відмовив у поновленні виплати пенсії позивачці, а рішення, дії та бездіяльність відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії, є неправомірними і дискримінаційними та суперечать чинному законодавству, чисельній судовій практиці, у зв`язку із чим подано даний адміністративний позов.

Відповідь на адміністративний позов вмотивовано наступним

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області позовні вимоги не визнає, вважає їх необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що позивачка з 05.05.1992 по 28.02.1994 роки перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення в м. Іллічівськ та отримувала пенсію за вислугу років призначену відповідно до Закону №1788-ХІІ. 05.10.1993 року позивачка виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання за наслідками чого виплата пенсії Управлінням праці та соціального захисту населення м. Іллічівська була припинена.

З наведеного вбачається, що позивачка не перебувала на обліку в Головному управлінні, з відповідною заявою про призначення пенсії не зверталась та у Головному управління відсутня сформована пенсійна справа з переліком документів необхідних для призначення, перерахунку. поновлення виплати пенсії тощо.

Окрім того, функція призначення і виплати пенсій належить Пенсійному Фонду лише з 2002 року, а закриті особові рахунки та архівні пенсійні справи передані Управлінню органами праці та соціального захисту населення з 1999 року.

Враховуючи вищевикладене та враховуючи те, що позивачці виплата пенсії з 28.02.1994 року була припинена Управлінням праці та соціального захисту населення м. Іллічівськ та органами Пенсійного фонду пенсія не призначалась, на переконання відповідача у Головного управління були відсутні правові підстави для прийняття будь-якого іншого рішення, окрім як про відмову у поновлені виплаті пенсії, як наслідок й відсутні законні підстави для задоволенні позовної вимоги в частині зобов`язання поновити виплату пенсії з 01.10.1993 року.

Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року адміністративний позов залишено без руху, з підстав не сплати позивачем судового збору.

Заявою від 22.03.2023 року (вхід. № ЕС/2398/23) позивач усунув недоліки позовної заяви, зокрема, надав до суду квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

11 квітня 2023 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву з додатками (вхід. №ЕП/12260/23).

Станом на 15 червня 2023 року, інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, відзив на позовну заяву, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий 04.08.2020 року органом 2ISR (а.с. 39 на звороті).

З 05.05.1992 року по 28.02.1994 року ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення в м. Іллічівськ та отримувала пенсію за вислугу років, що підтверджується довідкою Управління соціальної політики Іллічівської міської ради №3048/2 від 19.12.2007 року (а.с. 41).

27.09.2021 року позивачка звернулась до уповноваженого Управління Пенсійного фонду України з апостильованою заявою про призначення/перерахунок пенсії, згідно якої ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання та місце реєстрації: АДРЕСА_1 , документ, що посвідчує особу: паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий 04.08.2020 року органом 2ISR, просить поновити їй виплату (а.с. 34-35).

07.12.2021 року представником позивачки за дорученням адвокатом Меламед В. супровідним листом «Про поновлення пенсії ОСОБА_1 » надано до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у належним чином засвідчених копіях: довіреність представників; копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 ; ІПН; Акт від 30.12.1992 року; копію довідки від 19.12.2007 року Іллічівської МР; оригінал апостильованої заяви ОСОБА_1 про поновлення пенсії (а.с.39-46).

За результатом розгляду вищевказаного запиту, Головним управлінням ПФУ в Одеській області було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати їй пенсії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 року по справі № 420/3644/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в Одеській області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії - задоволено частково: визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у формі листа №1500-0307-8/158638 від 13.12.2021 року поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути подану ОСОБА_1 заяву про поновлення виплати пенсії за віком від 27.09.2021 р. (вх.30744/8) та прийняти вмотивоване рішення з урахуванням правової позиції суду.

06.12.2022 року представник позивачки адвокат Меламед В. звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про добровільне виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 року по справі № 420/3644/21 (а.с.).

08.12.2022 року Головне управління ПФУ в Одеській області листом за вих. № 500-0307-8/126712 повідомило адвоката Меламед В., що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 року по справі № 420/3644/22, відділом перерахунків пенсій № 3 повторно розглянуто заяву від 27.04.2021 щодо поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з урахуванням правової позиції суду та встановлено, що поновити виплату пенсії ОСОБА_1 не має підстав, у зв`язку з відсутністю архівної пенсійної справи, в тому числі документів про стаж та заробітну плату, та інформації про розмір пенсії на час її припинення. Поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 неможливо, оскільки функції з призначення та виплати пенсій органами Пенсійного фонду були передані в квітні 2002. Виплата пенсій управлінням Пенсійного фонду не здійснювалась (а.с.36 на звороті-37).

20.12.2022 року Головне управління ПФУ в Одеській області листом за вих. №20579-18110/Р-02/1500/22 повідомило адвоката Меламед В., що зв`язку з прийняттям Закону України від 17.01.2002 № 2981-1 «Про внесення змін до деяких законів України» та постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 № 497 «Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду» з 2002 року до органів Пенсійного фонду передавалися архівні пенсійні справ протягом трьох останніх років, тобто справи закриті з липня 1999 року. Для витребування архівної пенсійну справи ОСОБА_2 до Управління соціальної політики Чорноморської міської ради було надіслано запит від 01.08.2022 № 1500-0307-6/77073, на який надійшла відповідь листом від 09.08.2022 № 1614/2, що архівна пенсійна справа відсутня. Отже, поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 року по справі № 420/3644/22 неможливо, у зв`язку з відсутністю архівної пенсійної справи, в тому числі документів про стаж, заробітну плату та інформації про розмір пенсії на час її припинення (а.с. 37 на звороті).

Вважаючи відмову відповідача та його рішення дії та бездіяльність у поновленні виплати пенсії незаконною, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Релевантні джерела права та висновки суду

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 1 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Згідно із частиною третьою статті 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Крім того, суд зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Поряд з цим, відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Згідно ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII (чинного та в редакції на момент припинення виплати пенсії позивачу) громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Порядок переведення пенсій, призначених внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, в інші країни визначається Кабінетом Міністрів України.

З 01.01.2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV.

При цьому, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 17.11.2005 року № 3108-IV, який набрав чинності 13.12.2005 року, пункт 15 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено абзацами другим і третім такого змісту: «Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років».

За змістом ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV в редакції до 07.10.2009 року (надалі - Закон № 1058-ІV) виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Водночас, рішенням від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону від 09.07.2003 року № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, наведеними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як вказав Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон.

З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідач визнає, що позивачка отримувала пенсію, виплата якої припинена саме у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон.

Разом з цим, до теперішнього часу виплату пенсії позивачці протиправно не поновлено.

Посилання відповідача щодо оскаржуваного рішення про відмову у поновленні виплати пенсії на відсутність архівної пенсійної справи, в тому числі документів про стаж, заробітну плату та інформацію про розмір пенсії на час її призначення, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, наявною у матеріалах справи довідкою Управління соціальної політики Іллічівської міської ради від 19.12.2007 року №3048/2, підтверджується, що згідно архівної пенсійної справи №7438, трудовий стаж ОСОБА_1 становить 34 роки 9 місяців 6 днів, пенсія призначена по віку з 05.05.1992 року (а.с.41).

Окрім того, суд зауважує, що за необхідності відповідач має право відповідно до Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднанні управління, яке затверджене постановою Правління ПФУ №28-2 від 22 грудня 2014 року, отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Суд переконаний, що відсутність пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивачка не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю пенсійної справи, оскільки протилежне позбавляє її права на відновлення пенсійних виплат, яке вона має згідно Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009.

При цьому, вини позивачки у відсутності пенсійної справи не встановлено, то ж її відновлення є обов`язком відповідача.

У постановах від 13.12.2018 у справі №758/7663/16-а та від 10 грудня 2020 року № 200/3663/16-а, Верховний Суд дійшов правового висновку про те, що відсутність в архіві пенсійної справи не впливає на право позивача щодо поновлення раніше призначеної пенсії, виплата якої була припинена, тому дана обставина не може бути підставою для відмови позивачу в поновленні пенсії. Щодо відсутності самої пенсійної справи на ім`я позивача, то остання має бути відновлена відповідно до вимог чинного законодавства України у зв`язку з її втратою чи знищенням.

Крім того, суд наголошує, що підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон, виникли саме з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 про визнання такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Тобто, саме з наведеного періоду органи пенсійного фонду мали поновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, яка була припинена у зв`язку із таким виїздом.

Враховуючи положення ч. 5 ст. 242 КАС України, суд також звертає увагу на те, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України.

З пункту 3 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 вбачається, що Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Проте, відповідні зміни до законодавства до цього часу не були внесені.

Відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

З огляду на викладене, враховуючи висновки Верховного Суду, оскільки наразі відсутній чіткий механізм, як відновлення, так і призначення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, суд приходить до висновку, що існуючі «загальні» норми не повинні тлумачитись Пенсійним фондом з надмірним формалізмом, зважаючи на те, що не проведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів.

Також, зокрема, у постанові від 20 січня 2022 року (справа № 280/4551/21) Верховний Суд вказав на те, що очевидним є те, що необхідність приїзду людей похилого віку, які виїхали на постійне проживання за межі України, виключно з метою особистого звернення до Пенсійного органу задля виправлення помилки, допущеної державою, є додатковим тягарем для таких осіб і не сприяє відновленню їх порушеного права. Такий підхід суперечить тезам, покладеним Конституційним судом України в основу рішення від 07.10.2009 року № 25-рп/2009.

З огляду на вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права позивачки на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон, та відповідач підлягає зобов`язанню поновити позивачці виплату пенсії з 07.10.2009 року.

Висновки суду у даній справі відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18. Так, ВП ВС у вказаній справі дійшла висновку, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, тому, не проведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі Рішення Конституційного Суду України. Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача провести виплату поновленої пенсії позивачці з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі - Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з частиною першою-другою статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), сума індексації грошових доходів громадян.

Враховуючи зазначені вище норми та обставини цієї справи, оскільки не проведення виплати пенсії позивачці відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, суд приходить до висновку, що поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV.

Зазначені висновки суду узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18, та Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 30 липня 2020 року у справі № 461/5775/16-а, від 30 липня 2020 року у справі № 802/798/18-а, від 24 вересня 2020 року у справі № 0240/3646/18-а, від 24 вересня 2020 року у справі № 806/1754/18, від 18 травня 2022 року у справі № 160/5259/20, у правовідносинах, подібних тим, які є спірними у даній справі. У цих справах ВС дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог про поновлення виплати пенсії без обмеження будь-яким строком та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV, оскільки не проведення виплати пенсії позивачці відбулося з вини держави в особі її компетентних органів.

Водночас, суд вважає, що відсутні підстави для зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії з проведенням індексації, з огляду на викладене.

Механізм проведення індексації грошових доходів населення з метою підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України встановлений Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII (далі - Закон № 1282-XII) та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок №1078).

Згідно зі статтею 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Згідно зі статтею 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з урахуванням внесених змін згідно із Законом № 911-VIII від 24 грудня 2015 року 103 відсотка). Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів у тому числі пенсій. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Згідно з абзацом 1 пункту 5 Порядку № 1078 у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку № 1078 сума індексації грошових доходів, визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Таким чином, у разі відсутності перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101% (в редакції з 1 січня 2016 року 103%), підстав для проведення індексації грошових доходів населення немає, сума індексації грошових доходів залишається фіксованою.

При цьому, при підвищенні грошового доходу (пенсії) позивачки необхідно керуватись нормами статті 4 Закону № 1282-XII та зразком нарахування індексу споживчих цін для проведення індексації приведеному у Додатку № 1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, згідно з яким не проводиться індексація в місяці, в якому здійснено підвищення грошових доходів громадян.

З огляду на викладене, суд констатує, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101% (в редакції з 1 січня 2016 року 103%), у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачці, належить до повноважень (обов`язку) пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Отже, враховуючи, що відповідачем не вирішено питання про поновлення виплати пенсії позивачці, не здійснено нарахування пенсії позивачці, не визначено її розмір, не проведено індексацію пенсії та відповідач не приймав будь-яких рішень з цих питань, суд вважає, що вимоги позивачки щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають.

Зазначені висновки суду узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у подібних правовідносинах у справі № 815/1226/18 (постанова від 20 травня 2020 року, пункт 87).

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача поновити виплату раніше призначеної позивачці пенсії з 07 жовтня 2009 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, а у задоволенні вимог щодо проведення індексації слід відмовити.

Також, суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги щодо виплати поновленої пенсії на банківській рахунок, оскільки доказів подання відповідної заяви із зазначенням банківського рахунку для виплати пенсії до суду не надано.

Що стосується вимог позивачки щодо стягнення моральної шкоди у сумі 100000 грн., суд зазначає наступне.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року справі № 464/3789/17.

Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень у постанові від 27.11.2019 року у справі № 750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, суд звертає увагу на те, що позивачка не довела і судом не встановлено, що її негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою, позивачкою не доведено, в чому вона полягає, не доведено причинного зв`язку між неправомірними діями відповідача та настанням будь-яких негативних наслідків для позивачки, а також позивачкою нічим не підтверджено заявлену співмірність.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 100000 грн.

Висновки суду відповідають також правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, в постановах від 21 лютого 2020 року у справі № 628/3028/16-а, від 09 червня 2021 року у справі № 280/5216/19, від 21 вересня 2022 року у справі № 132/3447/15-а, від 22 липня 2022 року у справі № П/811/4240/14.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У відповідності до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог та згідно із ст.139 КАС України судові витрати позивачки в сумі 858 грн. 88 коп., згідно квитанції № від 21 березня 2023 року підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Керуючись ст.ст.2, 6-10, 77, 90, 139, 250, 251, 255, 257, 258, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо непоновлення виплати пенсії ОСОБА_1 - протиправною.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 , викладене у листах № 1500-0307-8/126712 від 08.12.2022 року та № 20579-18110/Р-02/8-1500/22 від 20.12.2022 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , починаючи з 07 жовтня 2009 року з виплатою компенсації втрати частини доходів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 858 грн. 88 коп.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ).

Суддя С.О. Cтефанов