Справа № 160/12016/23
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2023-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Златіна С.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Другого правобережного відділу ДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними та скасування постанов, -
Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить суд:
визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору ВП № 67093540 від 24.10.2021 року;
визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 71523041 від 14.04.2023 року.
Позовні вимоги обгрунтовані наступним:
стягнення сум виконавчого збору та винесення постанови про її стягнення, постанови про відкриття виконавчого провадження є протиправними, оскільки при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду;
приватним виконавцем 18.04.2023 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, який раніше був на виконанні у відповідача; в рамках виконавчого провадження приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з позивача основного винагороди приватного виконавця, яка відповідає розміру виконавчого збору;
у разі коли державний виконавець повернув виконавчий документ за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей виконавчий документ до виконання приватному виконавцю, який у своє чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, по надалі виконавчий збір не стягується.
Ухвалою суду від 07.06.2023 року відкрито провадження у справі та рішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; розгляд справи у порядку спрощеного провадження призначено на 16.06.2023 року о 10-00 год.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Виконавчий збір стягується одразу після відкриття виконавчого провадження без фактичного виконання виконавчого документу у розмірі 10% від суми, яка підлягає стягненню. Оскільки виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, то державний виконавець розпочав примусове виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору. Дії та постанови відповідача є правомірними. Відповідач не може надати суду реєстри вихідної кореспонденції по виконавчому провадженню через їх знищення.
Суд, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, встановив наступне.
Постановою державного виконавця Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 24.10.2021 року ВП № 67093540 стягнуто з позивача виконавчий збір у розмірі 12 500 грн.
У виконавчому провадженні ВП № 67093540 виконується виконавчий документ виконавчий лист Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2021 року № 205/4822/19 про стягнення з позивача на користь ТОВ «Агростеп-1» грошових коштів у розмірі 125 000 грн.
Постановою державного виконавця від 26.07.2022 року ВП № 67093540 даний виконавчий документ передано до відповідача.
Постановою державного виконавця відповідача від 28.07.2022 року ВП № 67093540 виконавчий документ - виконавчий лист Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2021 року № 205/4822/19 про стягнення з позивача грошових коштів у розмірі 125 000 грн. та виконавче провадження ВП № 67093540, прийнято до виконання.
Постановою державного виконавця відповідача від 03.04.2023 року ВП № 67093540 виконавчий документ - виконавчий лист Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2021 року № 205/4822/19 про стягнення з позивача на користь ТОВ «Агростеп-1» грошових коштів у розмірі 125 000 грн., повернуто стягувачу на підставі письмової заяви стягувача про повернення виконавчого документу; виділено в окреме виконавче провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.
Постановою державного виконавця відповідача від 14.04.2023 року відкрито виконавче провадження ВП № 71523041 з приводу примусового виконання виконавчого документу постанови відповідача від 24.10.2021 року ВП № 67093540 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 12 500 грн.
Також судом встановлено, що приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо Вадимом Вікторовичем 18.04.2023 року відкрито виконавче провадження ВП № 7160341 з приводу примусового виконання виконавчого документу - виконавчий лист Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2021 року № 205/4822/19 про стягнення з позивача на користь ТОВ «Агростеп-1» грошових коштів у розмірі 125 000 грн.; стягнуто з позивача основну винагороду приватного виконавця у розмірі 12 500 грн.
Щодо позовної вимоги - визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору ВП № 67093540 від 24.10.2021 року, то суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції станом на момент винесення оскаржуваної постанови) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч.2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»).
Таким чином, розмір виконавчого збору становить 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не 10 відсотків від суми, яка фактично стягнута.
Сума виконавчого збору, яка вказана у оскаржуваній постанові становить саме 10% від суми, яка вказана у виконавчому документі - виконавчому листі Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2021 року № 205/4822/19 про стягнення з позивача грошових коштів у розмірі 125 000 грн
За вказаних обставин суд відхиляє довод позивача про те, що в оскаржуваній постанові невірно розраховано суму виконавчого збору, оскільки державний виконавець не вчинив дії з приводу примусового виконання виконавчого документу та не стягнув з позивача заборгованість за виконавчим документом.
Суд також відхиляє посилання позивача на постанову Великої Палата Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 2540/3203/18, оскільки у даній справі Верховний Суд застосовував попередню редакцію Закону України «Про виконавче провадження».
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч.4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції станом на момент винесення оскаржуваної постанови).
За вказаних обставин оскаржувана постанова винесена правомірно.
Стосовно позовної вимоги - визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 71523041 від 14.04.2023 року.
Згідно вимог ч.3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції станом на момент винесення оскаржуваної постанови) у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Оскільки державний виконавець відповідача повернув стягувачу виконавчий документ на підставі саме п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» і станом на момент повернення виконавчого документу виконавчий збір не було стягнуто, то державний виконавець правомірно виніс оскаржувану постанову.
Стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, суд звертає увагу на таке.
Системний аналіз Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) свідчить про те, що цей закон не містить юридичної норми, яка необхідна для регламентації правовідносин, які виникли у справі.
Цей Закон містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.
Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.
Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.
Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.
Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.
Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав.
Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження.
Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.
Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).
У цьому контексті насамперед суд зауважує, що означене питання [про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа] полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.
Розв`язуючи це питання, суд зазначає, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.
Так, частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає».
Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується інших правовідносин, ніж ті, що маємо у даній справі , позаяк у його випадку не було передачі виконавчого документа.
Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України «Про виконавче провадження» регулює подібні суспільні правовідносини.
Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.
Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).
Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.
За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).
На основі цього, суд вважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».
Застосування частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин дає суду підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.
Застосування аналогії закону дозволяє суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.
Зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» часові маркери для її застосування: , , то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.
Водночас строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.
Зрештою, враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.
Указаний підхід до правозастосування дає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не атакувавши конвенційні й конституційні права особи та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини.
Застосовуючи ці висновки до даної справи уд вважає необхідним зауважити таке.
Статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод. (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Окрім цього, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і задоволеними в адміністративному судочинстві можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Своєю чергою, відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 року у справі № 320/6215/19 (пункти 60-97 постанови).
Одночасно суд зазначає про те, що позивач не пропустив строк звернення з даним позовом до суду, оскільки відповідач не надав суду доказів вручення позивачу оскаржуваних постанов; позивач був ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження № 71523041 та отримав постанову від 14.04.2023 року ВП № 71523041 лише 17.05.2023 року, а з позовом до суду позивач звернувся 22.05.2023 року, що підтверджуються штампом відділення поштового зв`язку на конверті, який міститься у матеріалах справи.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ч.3 ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. 241-246,287 КАС України, суд -
Визнати протиправною бездіяльність Другого правобережного відділу ДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) стосовно не закінчення виконавчого провадження ВП № 71523041.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Стягнути з Другого правобережного відділу ДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 1073,60 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції згідно статті 297 КАС України.

Суддя С.В. Златін