Справа № 260/5560/22
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2023 року м. Ужгород№ 260/5560/22
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ТзДВ "Будівельне управління "ПРОМЖИТЛОБУД" до Головного управління ДПС у Закарпатській області як відокремлений підрозділ ДПС України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України виготовлено вступну та резолютивну частини Рішення. Повний текст Рішення виготовлено та підписано 09 червня 2023 року.

ТзДВ "Будівельне управління "ПРОМЖИТЛОБУД" звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області як відокремлений підрозділ ДПС України яким просить суд:

- визнати протиправними дії ГУ ДПС у Закарпатській області по складенню та надсиланню Товариству з додатковою відповідальністю Будівельне управління Промжитлобуд акту про результати камеральної перевірки щодо своєчасності подання податкових декларацій з плати за землю №6094/07-16-04-05/01269129 від 23.11.2022р.;

- зобов`язати ГУ ДПС у Закарпатській області відкликати складений його посадовими особами акт про результати камеральної перевірки щодо своєчасності подання податкових декларацій з плати за землю №6094/07-16-04-05/01269129 від 23.11.2022р.;

- стягнути з Державної податкової служби України на користь Товариства з додатковою відповідальністю Будівельне управління Промжитлобуд судові витрати, включаючи витрати на професійну правову (правничу) допомогу, в зв`язку із розглядом даної справи.

Позовні вимоги мотивовані тим, що керівником ТзДВ "Будівельне управління "ПРОМЖИТЛОБУД" отримано засобами поштового зв`язку акт про результати камеральної перевірки щодо своєчасності подання податкових декларацій з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності), із якого вбачається, що посадові особи ГУ ДПС у Закарпатській області стверджують про неподання податкових декларацій з орендної плати з юридичних осіб, код 18010600, за звітний період 2022 року та вважає, що відповідальність за таке правопорушення передбачена п.120.1 ст.120 ПК України.

Представник позивача вважає, що такі дії відповідача порушують законні права та майнові інтереси позивача, оскільки необґрунтована констатація фактів щодо наявності податкових (бюджетних) зобов`язань по сплаті орендної плати безпосередньо впливає на майновий стан Товариства, яке звільнене від сплати орендної плати в силу перебування на спрощеній системі оподаткування.

Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує та зазначає, що доводи, судження, інформація акту перевірки, складеного особами, що проводили, вивчається та оцінюється, зокрема начальником або заступником начальника контролюючого органу чи іншою уповноваженою особою, і в разі наявності податкових порушень саме вони приймають податкове повідомлення-рішення, яке і визначає грошове зобов`язання платникові податків.

Акт податкової перевірки та дії посадових осіб контролюючого органу зі складання такого акту не створюють правових наслідків у вигляді виникнення обов`язків, зміни чи припинення будь-яких прав платника податків, крім виникнення права на подання зауважень до акту.

Представник відповідача вважає, що акт перевірки не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання, й не є обов`язковим рішенням суб`єкта владних повноважень, відтак просить відмовити у задоволенні позову.

Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до положень ч.4 ст. 9 КАС України, принцип змагальної сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі включає обов`язок суду вжити визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Судом в ході дослідження матеріалів справи встановлено, що товариство з додатковою відповідальністю «Будівельне управління «Промжитлобуд» є юридичною особою приватного права, господарське товариство, що створене в організаційно-правовій формі «Товариство з додатковою відповідальністю», відомості щодо якого внесені до ЄДРЮОФОПГФ за № 01269129 (а.с. 10).

Крім того, із статуту вказаної юридичної особи та витягу з ЄДРЮОФОПГФ (а.с. 10 37) слідує, що вказане товариство з додатковою відповідальністю є правонаступником закритого акціонерного товариства «Будівельне управління «Промжитлобуд», поза як на вказане наявна пряма вказівка у відомостях ЄДРЮОФОПГФ та статуті товариства, та випливає із тотожності код ЄДРПОУ таких юридичних осіб.

У власності товариства перебуває нерухоме майно, а саме комплекс будівель, що знаходиться за адресою Закарпатська область, Ужгородський район, місто Ужгород, вулиця Сергія Мартина, будинок, а відомості про таке право власності підтверджується відомостями внесеними до ДРРПНМ .

11.02.1999 року закритому акціонерному товариству «Будівельне управління «Промжитлобуд» виданий Ужгородською міською радою державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, що розташована за адресою Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Паризької Комуни, 2, серія та номер ІІ-ЗК 000199 (а.с. 40-44).

Положення статей 7 та 23 Земельного кодексу України, в редакції чинній станом на 22.06.1993 року, передбачали виникнення права власності чи користування землею виходячи із факту видачі суб`єкту такого права державного акту на право власності чи права користування.

Відтак, суд приходить до висновку, що 11.02.1999 року на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія та номер ІІ-ЗК 000199 у закритого акціонерного товариства «Будівельне управління «Промжитлобуд» виникло право постійного користування земельною ділянкою, що розташована за адресою Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Паризької Комуни, 2, під належним такому закритому акціонерному товариству нерухомим майном за вказаною адресою.

В матеріалах справи (а.с. 46-48) наявний лист Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 17.01.2022р. за № 52/03-17 із якого слідує відсутність в розпорядженні Ужгородської міської ради відомостей про припинення права постійного користування, що випливає із державного акту серія та номер ІІ-ЗК 000199.

Крім того, із листа ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 06.01.2022 року за № 29-7-0.2-118/2-22 вбачається, що державний акт на право постійного користування землею серія та номер ІІ-ЗК 000199 від 11.02.1999 року виданий ЗАТ БУ Промжитлобуд та зареєстрований належним чином, припиненим чи скасованим не був.

При оцінці вказаних доказів суд бере до уваги зміст рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005 року по справі № 1-17/2005, із якого слідує, що визнано неконституційним положення пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення та положення пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємства, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Крім цього, суд наводить, що згідно ч. 4 ст. 3 Закону України № 1952-ІV від 01.07.2004 року, із всіма змінами та доповненнями, в редакції чинній станом на 01.01.2013 року, одна із засад державної реєстрації прав полягає в тому, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Схожий за змістом засадницький принцип державної реєстрації, виходячи із змісту ч. 3 ст. 3 Закону України № 1952-ІV від 01.07.2004 року, в редакції чинній на момент звернення товариства із адміністративним позовом до суду, діє і зараз.

Позивачем долучений до матеріалів справи договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою місто Ужгород, П. Комуни, 2, що укладений між ЗАТ «БУ «Промжитлобуд» та Колективним виробничо-торгівельним підприємством «Дукат» 20.08.2004 року та посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. за 6776. Із такого договору слідує, що закритим акціонерним товариством відчужено частину належного йому нерухомого майна, що розміщене по земельній ділянці, яка передана в постійне користування згідно державного акту на право постійного користування землею серія та номер ІІ-ЗК 000199 від 11.02.1999 року, Колективному виробничо-торгівельному підприємству «Дукат».

Водночас, судом досліджений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 5384 га, кадастровий номер :65:002:0036 площею 0, 5384 га, що укладений 27.10.2006 року між Ужгородською міською радою та ТОВ «Дукат-Ужгород» та посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д за № 1326, із якого слідує, що в подальшому під такою відчуженою закритим акціонерним товариством частиною нерухомого майна за адресою Закарпатська область, місто Ужгород, П. Комуни, 2, ТОВ «Дукат-Ужгород» сформована земельна ділянка кадастровий номер :65:002:0036 площею 0, 5384 га, тобто відповідна частина земельної ділянки, що раніше передана закритому акціонерному товариству в постійне користування, вибула із володіння та користування останнього та відчужена Ужгородською міською радою на користь іншого суб`єкта.

Разом із тим, на разі у власності позивача по вказаній земельній ділянці залишається у власності володінні також інше нерухоме майно, а саме літери Б, Е, К, що слідує із витягу з ДРРПНМ.

Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

За приписами статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених ст. 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у ст. 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 Земельного кодексу України.

Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному у вищенаведеному рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 N 5-рп/2005.

Наведений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, від 23.06.2020 у справі № 922/989/18.

Відповідно до частин 3, 4 статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації

При дослідженні даних обставин суд бере до уваги приписи статті 141 Земельного кодексу України та правові висновки Верховного Суду релевантні до її застосування, а саме висвітлені в пунктах 50 52 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 904/6059/19, із яких слідує, що правовий аналіз вищенаведених положень земельного законодавства дає підстави для висновку, що право користування земельною ділянкою не може припинятися для особи, яка правомірно продовжує володіти нерухомим майном, що розташоване на цій земельній ділянці, і до іншої особи перейшло право власності лише на частину нерухомого майна, проте інша частина продовжує перебувати у власності цієї особи, адже виходячи зі змісту частин 1, 3 статті 79-1, частин 1,2, 5 статті 120 Земельного кодексу України, право користування земельною ділянкою розповсюджується на її відповідну частину. З огляду на те, що у власності позивача продовжує перебувати частина будівель, набуття іншою особою права власності на частину будівель та споруд, які розташовані на спірній земельній ділянці є правовою підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою для попереднього землекористувача, ґрунтується на помилковому тлумаченні пункту "е" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України.

Відтак, суд приходить до висновку та вважає встановленими ті обставини, державний акт на право постійного користування землею серія та номер ІІ-ЗК 000199 від 11.02.1999 року, що виданий ЗАТ «БУ «Промжитлобуд», не припинений та не скасований, а право постійного користування земельною ділянко, що виникло із нього у ЗАТ «БУ «Промжитлобуд», згідно законодавства чинного на момент видачі вказаного державного акту, перейшло до Товариства з додатковою відповідальністю «Будівельне управління «Промжитлобуд», як правонаступника всіх прав та обов`язків такого закритого акціонерного товариства, в обсязі співмірному до нерухомого майна позивача за адресою Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Паризької Комуни (Сергія Мартина), 2, яке на разі знаходиться в його володінні та власності.

Позивачем долучено до матеріалів справи Висновок експерта №2/23 від 22 лютого 2023 року, що виконаний судовим експертом, який було замовлено представником позивача, в порядку ст.101 КАС України.

Судовим експертом за результатом проведення судової земельно-технічної експертизи у висновку було зазначено, що державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 000199 від 11.02.99 року залишається чинним, оскільки був відведений під належне Товариству нерухоме майно, наводячи при цьому профільні положення земельного законодавства, що співвідноситься із попередніми висновками суду.

Натомість, судовим експертом, згідно поставлених йому питань, констатовано наступне:

- фактичне місце розташування на місцевості земельної ділянки згідно державного акту на право на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 000199 від 11.02.99р., виданого Ужгородською міською радою 11.02.99р. та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування за № 230 визначене. Схематичне зображення фактичного місця розташування земельної ділянки приведено на Малюнку 6 та Малюнку 7, які знаходяться у висновку судового експерта;

- розташування на місцевості земельної ділянки кадастровий номер :65:001:0077 площею 2,2319 га визначене згідно даних Державного земельного кадастру. Схематичне зображення фактичного місця розташування земельної ділянки приведено на Малюнку 13, який знаходиться у висновку судового експерта;

- розташування на місцевості земельної ділянки кадастровий номер :65:002:0036 площею 0,5384 га визначене згідно даних Державного земельного кадастру. Схематичне зображення фактичного місця розташування земельної ділянки приведено на Малюнку 17, який знаходиться у висновку судового експерта;

- межі та конфігурація земельної ділянки згідно державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 000199 від 11.02.99р., виданого Ужгородською міською радою 11.02.99р. та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування за № 230, із межами, конфігурацією земельної ділянки кадастровий номер :65:001:0077 співпадають частково. Значні неспівпадіння спостерігаються в частині території, відчуженої Ужгородською міською радою земельної ділянки (кадастровий номер :65:002:0036 площею 0,5384 га) на якій розташоване майно, яке набуто у власність ТОВ Дукат-Ужгород та площі ділянки зайнятої трансформатором :65:001:0113, площею 0,0128 га) та вирізаними ділянками загальною площею 0,0032 га (під електричними опорами). Розташування на місцевості земельної ділянки згідно державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 000199 від 11.02.99р., з розташуванням земельної ділянки кадастровий номер :65:001:0077 співпадають. На питання чи пов`язані такі розбіжності площ із зміною методів підрахунку (округлення) площ земельних ділянок відповісти однозначно неможливо, так як документація щодо встановлення меж ділянок, як досліджуваної так і ділянок які входять у її межі розроблялася у різні роки, обрахунки проводилися різними методами суміщення яких експертом неможливо дослідити. Основним фактором причини розбіжності площ є помилкове значення площі земельної ділянки у державному акті на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 000199 від 11.02.99р., згідно мотивування відображеного у дослідній частині висновку експерта.

Суд констатує, що такий висновок судового експерта відповідає положенням статей 101 та 104 КАС України є прийнятним, належним та допустимим доказом.

Із змісту висновку експерта від 22.02.2023 року дійсно підтверджується, що позивач на разі користується земельною ділянкою кадастровий номер :65:001:0077 площею 2,2319 га саме на підставі речового права постійного користування, яке до того ж є чинним та не скасованим.

Ч.5 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

З врахуванням таких приписів земельного законодавства, суд приходить до висновку, що існування двох взаємовиключних речових прав щодо однієї і тієї ж земельної ділянки (оренди та постійного користування) є неможливим.

Натомість, в матеріалах справи відсутні відомості щодо ухвалення Ужгородською міською радою рішення на предмет скасування чи припинення права постійного користування позивача на земельну ділянку, що виникло на підставі державного акту на право на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 000199 від 11.02.99р., виданого Ужгородською міською радою 11.02.99р. та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування за № 230.

Відтак, беручи до уваги наведені вище положення земельного законодавства та Висновок експерта №2/23 від 22 лютого 2023 року, що виконаний судовим експертом на замовлення позивача, суд констатує, що користування земельною ділянкою з кадастровим номером :65:001:0077 площею 2,2319 га, під належними Товариству будівлями та спорудами, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств по вул. Сергія Мартина (вул. Паризької Комуни), 2, здійснюється згідно вказаного державного акту на право постійного користування землею, а не на будь-якому іншому речовому праві.

Крім того, із матеріалів справи слідує, що позивачем було вжиті заходи щодо викупу земельної ділянки з кадастровим номером :65:001:0077 площею 2,2319 га.

Судом встановлено, що рішенням Ужгородської міської ради №357 від 03 серпня 2021 року (а.с.49) затверджена вартість земельної ділянки з кадастровим номером :65:001:0077 площею 2,2319 га в розмірі 4 017 643,19 гривень, а також прийнято рішення про продаж позивачу такої ділянки та зобов`язано департамент міської інфраструктури укласти від імені територіальної громади договір купівлі-продажу такої земельної ділянки.

Повна сплата вартості земельної ділянки здійснювалася Товариством згідно виставлених рахунків-фактури, що підтверджується платіжними дорученнями №1 від 30.06.2021 року на суму 600000,00 грн., №4 від 25.08.2021 року на суму 570000,00 грн., №6 від 08.09.2021 року на суму 600000,00 грн., №7 від 23.09.2021 року на суму 800000,00 грн., №8 від 23.09.2021 року на суму 600000,00 грн. та №10 від 13.10.2021 року на суму 847643,19 грн. (а.с. 51-56).

Натомість, в матеріалах справи та відомостях щодо земельної ділянки з кадастровим номером :65:001:0077 площею 2,2319 га в ДРРПНМ відсутній документ на предмет укладення між Ужгородською міською радою та позивачем договору купівлі-продажу такої земельної ділянки.

Відповідно, суд позбавлений можливість встановити обставини переходу до позивача права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :65:001:0077 площею 2,2319 га, хоча констатує, що її повна вартість сплачена позивачем на казначейський рахунок органу місцевого самоврядування по 13.10.2021 року включно.

Судом встановлено, що головним державним інспектором відділу податків і зборів з юридичних осіб у м. Ужгород управління оподаткування юридичних осіб Головного управління ДПС у Закарпатській області було проведено камеральну перевірку ТзДВ "Будівельне управління "ПРОМЖИТЛОБУД", щодо своєчасності подання податкових декларацій з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності).

За результатами проведеної перевірки було складено Акт про результати камеральної перевірки щодо своєчасності подання податкових декларацій з плати за землю №60/9094/07-16-04-05/01269129 від 23.11.2022р.

Саме не погоджуючись із такими діями відповідача, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати орендної плати в силу перебування на спрощеній системі оподаткування, останнім було подану дану позовну заяву до суду.

Відтак, предметом судового контролю в даній адміністративній справі, є розгляд публічно-правого спору на предмет захисту, як стверджує позивач, порушеного діями відповідача права постійного користування землею у формі складення та надсилання товариству акту про результати камеральної перевірки щодо своєчасності подання податкових декларацій з плати за землю №60/9094/07-16-04-05/01269129 від 23.11.2022р.

При цьому, такий позов мотивується зокрема тими обставинами, що позивач звільнений від сплати земельного податку в силу перебування на спрощеній системі оподаткування, та відсутності в нього обов`язку по сплаті орендної плати за землю.

При дослідженні вказаних спірних правовідносин суд бере до уваги наступні релевантні положення законодавства.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України) в редакції, що були чинними на момент їх виникнення.

Підпунктом 4.1.1 п.4.1 ст.4 ПК України встановлено, що кожна особа зобов`язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу.

Відповідно до п.291.2 ст.291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п.297.1 ст.297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Згідно п.291.3 ст.291 ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Пунктом 291.4 ст.291 ПК України визначено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку: перша група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб, здійснюють виключно роздрібний продаж товарів з торговельних місць на ринках та/або провадять господарську діяльність з надання побутових послуг населенню і обсяг доходу яких протягом календарного року не перевищує 300000 гривень; друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень; третя група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена, та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 1167 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року; електронні резиденти (е-резиденти), які зареєструвалися як фізичні особи - підприємці, здійснюють господарську діяльність з надання послуг, виробництва та/або продажу товарів виключно на користь нерезидентів України, за умови що протягом календарного року вони відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб - громадян або резидентів України; не отримують доходи з джерелом походження з України, крім пасивних доходів; обсяг доходу не перевищує 1167 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року; четверта група - сільськогосподарські товаровиробники - юридичні особи незалежно від організаційно-правової форми, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків; фізичні особи - підприємці, які провадять діяльність виключно в межах фермерського господарства, зареєстрованого відповідно до Закону України "Про фермерське господарство", за умови виконання сукупності таких вимог: здійснюють виключно вирощування, відгодовування сільськогосподарської продукції, збирання, вилов, переробку такої власновирощеної або відгодованої продукції та її продаж; провадять господарську діяльність (крім постачання) за місцем податкової адреси; не використовують працю найманих осіб; членами фермерського господарства такої фізичної особи є лише члени її сім`ї у визначенні частини другої статті 3 Сімейного кодексу України; площа сільськогосподарських угідь та/або земель водного фонду у власності та/або користуванні членів фермерського господарства становить не менше 0,5 гектара, але не більше 20 гектарів сукупно.

Згідно пп.269.1.1.2. п.269.1 ст.269 ПК України платниками плати за землю є землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування.

У відповідності до пп.4 п.297.1 ст.297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої третьої групи для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання їх в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування).

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п.287.1 ст.287 ПК України).

Судом виходячи із матеріалів справи встановлено, що ТзДВ "Будівельне управління "ПРОМЖИТЛОБУД" () взятий на облік в органах фіскальної служби починаючи з 29.08.1996 року перебуває на спрощеній системі оподаткування з 01.01.2016 року та відноситься до платників єдиного податку третьої групи.

Водночас, відповідачем не надано відповідних доказів на підтвердження, а з матеріалів справи не вбачається та не встановлено, що належне ТзДВ "Будівельне управління "ПРОМЖИТЛОБУД" на праві приватної власності нерухоме майно за адресою Закарпатська область, місто Ужгород, вул. П. Комуни (Сергія Мартина), 2 та належна на праві постійного користування земельна ділянка кадастровий номер :65:001:0077 площею 2,2319 га, використовується таким товариством у діяльності з надання їх в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування.

Із чого слідує, що до ТзДВ "Будівельне управління "ПРОМЖИТЛОБУД", як платника єдиного податку третьої групи, в частині обов?язку з нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки на земельну ділянку кадастровий номер :65:001:0077 площею 2,2319 га, яка перебуває у постійному користуванні такого товариства на підставі державного акту на право на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 000199 від 11.02.99р., виданого Ужгородською міською радою 11.02.99р. та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування за № 230, застосовується податкова пільга передбачена пп.4 п.297.1 ст.297 ПК України.

Вказані вище обставини свідчать про відсутність підстав для нарахування та сплати Товариством орендної плати за земельну ділянку кадастровий номер :65:001:0077 площею 2, 2319 га, а також про відсутність підстав для притягнення Товариства та/або його посадових осіб до податкової чи адміністративної відповідальності.

В свою чергу, вказані документи підтверджують, що користування земельною ділянкою кадастровий номер :65:001:0077 площею 2,2319 га, під належними Товариству будівлями та спорудами по вул. Сергія Мартина (вул. Паризької Комуни), 2, здійснюється згідно вказаного державного акту на право постійного користування землею, а не на будь-якому іншому речовому праві.

Суд наголошує, що нормами ПК України передбачено по праву постійного користування землею нарахування та сплата саме земельного податку, а не орендної плати.

У зв`язку з тим, що позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування, останній звільнений від обов`язку по нарахуванню та сплаті земельного податку.

Норми Земельного кодексу України забороняють передачу за рішенням органів виконавчої влади чи місцевого самоврядування земельних ділянок у користування, без припинення раніше оформленого права користування (речового права) (ч.5 ст.116 Земельного кодексу України)

Рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою Товариства сесією Ужгородської міської ради не приймалося.

Таким чином, суд констатує, що за вказаних обставин, у Товариства відсутнє податкове зобов`язання по сплаті орендної плати за земельну ділянку.

Разом з тим, незважаючи на вищенаведене суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Частиною 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 4 КАС України визначено, що адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. Позивач це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду, а відповідач це суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Відповідно до пп.19 п.1 ст.4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Відповідно до ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Із доводів адміністративного позову, підстав та предмету останнього вбачається, що предметом оскарження у даній справі є дії по складенню та надсилання акту про результати камеральної перевірки щодо своєчасності подання податкових декларацій та дії щодо його складання.

Суд погоджується з позицією відповідача, що Акт, складений за результатами перевірки сам по собі не свідчить про порушення прав та інтересів особи, на яку такий складено.

Акт перевірки є службовим документом, що потребує реалізації для породження певних правових наслідків для позивача, та не містить владних (розпорядчих) приписів і не тягне за собою виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків.

Розпорядчі документи щодо усунення порушень вимог законодавства можуть бути оскаржені до відповідного центрального органу виконавчої влади або суду в установленому законом порядку.

Як визначено п.19 ч.1 ст.4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Акт про результати камеральної перевірки щодо своєчасності подання податкових декларацій не може бути рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні ст. 19 КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, діяльність яких перевірялася, а його висновки не є предметом спору, оскільки в разі наявності дій, які вчиняються в межах повноважень органом, що здійснює перевірку не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків.

Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом можливих порушень вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого суб`єктом владних повноважень приймається відповідне рішення, а тому оцінка Акту та викладених у ньому висновків перевірки надається судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого Акта.

Вказана позиція не суперечить висновкам викладеним в Постанові Верховного Суду України від 07.07.2015 року у справі №21-334а15.

Акт перевірки має констатуючий, а не владно-зобов`язуючий характер, поза як не містить обов`язкових приписів, розпоряджень, що породжують юридичні наслідки. Тому дії органу, уповноваженого здійснювати контроль за дотримання законодавства, щодо проведення перевірки та складання Акта перевірки не порушують права чи інтереси особи

Суд зазначає, що оскаржуючи Акт позивачем обрано не вірний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки позивач повинен був оскаржити саме рішення, прийняте на підставі акту складеного за результатами перевірки.

Таку позицію було сформовано Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 21 листопада 2018 року, справа № 757/43355/16-ц.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням особливостей заявленого предмета позову та того, що згідно позиції, Верховного суду України від 27 березня 2018 року акти перевірки не є рішеннями суб`єкта владних повноважень, не спричиняють виникнення будь-яких прав і обов`язків осіб чи суб`єктів владних повноважень, а отже не породжують правові (юридично-значимі) наслідки, якими права особи можуть бути порушені, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ТзДВ "Будівельне управління "ПРОМЖИТЛОБУД" до Головного управління ДПС у Закарпатській області як відокремлений підрозділ ДПС України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк