Справа № 280/12090/21
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

25 травня 2023 року м. Дніпросправа № 280/12090/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року

у адміністративній справі № 280/12090/21 за позовом ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури, в якому просила визнати протиправним і скасувати: рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 13.09 2021 № 23 про не включення її до графіку складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 13.09.2021 № 36 про неуспішне проходження атестації; рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 13.09.2021 № 323 про неуспішне проходження нею, як прокурором Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; наказ керівника Запорізької обласної прокуратури №1486к від 03 листопада 2021 року про її звільнення з посади прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури та з органів прокуратури області з 04 листопада 2021 року; а також про її поновлення в органах Запорізької обласної прокуратури з 04 листопада 2020 року на посаді прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області або на посаді з рівнозначними умовами, функціями та повноваженнями в органах Запорізької обласної прокуратури; та стягнення з Запорізької обласної прокуратури на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 листопада 2021 року по день фактичного поновлення на займаній посаді з відрахуванням із цієї суму обов`язкових податків та зборів відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08.08.2022 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково, а саме, визнано протиправним та скасовано: рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 13.09.2021 № 323 про неуспішне проходження прокурором Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; та наказ керівника Запорізької обласної прокуратури №1486к від 03 листопада 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури з 04 листопада 2021 року; а також поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та в органах Запорізької обласної прокуратури з 05 листопада 2021 та стягнуто із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 листопада 2021 року по 08 серпня 2022 року в розмірі 71 354.03 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

За результатом апеляційного перегляду рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.08.2022 року за скаргами Офісу Генерального прокурора та Запорізької обласної прокуратури, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.08.2022 року в адміністративній справі №280/12090/21 скасовано та прийнято нову постанову про відмову у задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 08.12.2022 у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення - повернуто особі, яка її подала.

23 березня 2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року, в якій заявник вказує, що ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що процедура проведення атестації була дотримана відповідачами, а звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог норм Закону «Про прокуратуру» від 14.0.2014 №1697-VІІ (в редакції чинній на час прийняття наказу про звільнення), з урахуванням особливостей, визначених розділом II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ (в редакції чинній на час прийняття наказу про звільнення), але рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(І1)/2023, оприлюдненим на офіційному вебсайті Конституційного Суду України 2 березня 2023 року вказаний нормативний акт визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), тому вважає, що постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року у розумінні положень п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України підлягає перегляду за виключними обставинами.

Вказуючи на необхідність застосування при розгляді даної справи положень Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, зокрема: ст.6, ст.12 та ст.46 Конвенції, доповідь № 512/2009 CDLAD(2011)003rev «Верховенство права», схвалену Венеційською Комісією на 86- му пленарному засіданні (Венеція, 25 26 березня 2011 року), а також з урахування рішень ЄСПЛ у справі Зюмелі проти Німеччини, Хартман проти Чехії, Макфарлейн проти Ірландії, Ріккарді Піссаті проти Італії, Ель-Масрі проти Колишньої Югославською Республіки Македонія, Кудла проти Польщі, Христов проти України, Рябих проти Росії, Устименко проти України, Васильєв проти України, Україна-Тюмень проти України, Лелас проти Хорватії, заявник вважає за можливе ретроспективне застосування у цій справі Рішенням Конституційного Суду України № І-р(ІІ) 2023, яким визнано неконституційним (таким, що не відповідає Конституції України), пункт 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113, як виключної обставини для перегляду судових рішень, оскільки інший підхід позбавляє її як позивача у вище вказаній справі будь-яких ефективних засобів захисту порушеного мого права на працю.

Мотивуючи підстави для застосування у її випадку висновків Конституційного Суду України у рішенні України № І-р(ІІ) 2023, заявник акцентує увагу апеляційного сулу на те, що відповідачами був порушений встановлений законом порядок звільнення позивача в частині процедури попередження про звільнення, оскільки: по-перше, Верховна Рада України шляхом ухвалення законів, що є нормативними актами, не може повідомляти окремого працівника або певні категорії працівників, в тому числі і позивача, про можливе майбутнє звільнення (див. пункти 3.2 рішення КСУ № 1-р(ІІ)/2023); по-друге, процедура звільнення позивача, як й інших прокурорів, відбулася не на підставі індивідуального акта права (див, п.п. 3.2., 3.3. рішення КСУ № 1-р(ІІ)/2023); по-третє, з часу ухвалення Закону № 113-ІХ по день звільнення позивачка, як й інші прокурори, знаходилась у стані правової невизначеності, оскільки внаслідок суперечливості приписів п. 6 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, не мав можливості чітко зрозуміти зміст, передбачити юридичні наслідки його застосування та спланувати свої подальші дії (див. п. 4.3. рішення КСУ № 1- р(ІІ)/2023).

При цьому, заявник вважає, що оскільки процедура попередження її, як прокурора, про наступне звільнення визнана Конституційним Судом незаконною, при її звільненні мали б застосовуватись відповідні норми Кодексу законів про працю України, зокрема, відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніш ніж за два місяці. Проте, у вказаний спосіб про наступне звільнення вона попереджена не була, у зв`язку з чим втрачається легітимність і вся процедура її звільнення, що є самостійною та достатньою підставою для визнання протиправним та скасування наказу керівника Запорізької обласної прокуратури №1486к від 03 листопада 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури.

Заслухавши пояснення прибувшого в судове засіданні представника учасника по справі, обговоривши доводи заявника та заперечення проти них з боку відповідачів, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 виходячи з нижченаведеного

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не погоджуючись з рішеннями П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 13.09 2021 № 23 про не включення її до графіку складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки та від 13.09.2021 № 36 про неуспішне проходження атестації, і від 13.09.2021 № 323 про неуспішне проходження атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, а також не погоджуючись з фактом власного звільнення з органів прокуратури наказ керівника Запорізької обласної прокуратури №1486к від 03 листопада 2021 року, позивач зверталася до суду за захистом власних прав, і за результатом ініційованого спору були прийняті: рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.08.2022 року, постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року та ухвала Верховного Суду від 19 квітня 2023 року.

Подана ОСОБА_1 заява про перегляд за виключними обставинами стосується постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року, тому відповідно до частини другої статті 368 КАС України дана справа розглядається за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд .

Дійсно, згідно з частинами першою, п`ятою статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за виключними обставинами, і підставами для такого перегляду судового рішення є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

В якості підстави для перегляду постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року за виключними обставинами заявник зазначає про прийняття Конституційним Судом України Рішення від 1 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023, яким визнано неконституційним пункт 6 розділу 2 «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, відповідно до якого «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру».

Відповідно до частини першої статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав на те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив таке: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа№1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року №4819/49/19.

Згідно абз.2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р(II)/2023 від 01.03.2023р. у справі № 3-5/2022(9/22) пункт 6 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Із змісту наведеного вбачається, що дія пункт 6 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-IX втратила чинність з 01.03.2023р., при цьому зворотньої сили не має.

Тому, Рішення Конституційного Суду України №1-р(II)/2023 від 01.03.2023 р. не може бути застосовано до правовідносин позивача, які виникли до 01.03.2023 року.

Враховуючи, що на час ухвалення постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року положення пункту 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-IX були чинними, останні втратили чинність лише з 01.03.2023 року, тому відсутні підстави для її скасування.

Крім цього, із змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами виключно, якщо рішення суду ще не виконане.

В даній справі, рішення не може вважатися невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки є рішенням, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено та не передбачає примусового виконання.

Тобто, постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року у цій справі, про перегляд якої за виключними обставинами звернувся позивач у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України теоретично не може переглядатися за виключними обставинами, що узгоджується з праоввою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 27 квітня 2023 року по справі №240/35883/21 (хоча стосовно спірного випадку ця обставина і не є вирішальною).

Згідно з п.1 ч.4 ст.368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.369 КАС України передбачено, що у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні заяви позивача про перегляд за виключними обставинами постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 325, 328, 329, 361, 369 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов