Справа № 440/14894/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 р.Справа № 440/14894/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Токар А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_3 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 10.06.22 по справі № 440/14894/21

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 15 від 16.08.2021;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_5 з 16.08.2021;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4218,83 грн;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.08.2021 до дня поновлення на роботі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року залучено до участі у справі № 440/14894/21 в якості другого відповідача ІНФОРМАЦІЯ_6.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 по справі № 440/14894/21 позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 15 від 16.08.2021 в частині звільнення з 16.08.2021 ОСОБА_1 , колишнього головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_5, зі скороченням штату за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП).

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_5 з 17.08.2021.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_6 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 113178,00 грн.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_6 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5093,01 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Допущено рішення суду до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_5 та стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_6 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

ІНФОРМАЦІЯ_6 (надалі - апелянт, відповідач 2) не погодився з рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та подав апеляційну скаргу, у якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, із посилання на приписи ст. 87 Закону України «Про державну службу», стверджує, що виконав вимоги названої статті та звільнив позивача правомірно. Вказав, що відповідно до ст. 42 КЗпП не міг розмістити позивача на посадах, що встановлені у нових штатах ІНФОРМАЦІЯ_5 через невідповідність позивача цим посадам за освітою та досвідом роботи. Вказує, що посада позивача була скорочена згідно з новим штатом, а ІНФОРМАЦІЯ_5 перетворений у 3-й відділ, що підпорядковується ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявлене позивачем переважне право на залишенні на роботі як особи з інвалідністю вважає таким, що може бути реалізоване лише якщо є можливість перевести працівника з його згоди на іншу роботу та відповідно до ст. 42 КЗпП надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці при рівних умовах. Інших доводів, в тому числі стосовно інших задоволених позовних вимог апеляційна скарга не містить.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони подали клопотання про розгляд справи без їх участі.

Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 з 01.10.2015 працював на посаді головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_7 /а.с. 6, 9/.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 від 10.06.2021 № 30 "Про проведення організаційно - штатних заходів та попередження військовослужбовців та працівників ІНФОРМАЦІЯ_5 про майбутнє скорочення посад та звільнення" відповідно до вимог спільної директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 07.06.2021 №Д-321/1/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, військовими частинами (установами) Збройних Сил України в 2021 році» та директиви командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " від 08.06.2021 № Д 2/ДСК "Про проведення додаткових організаційних заходів з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, військовими частинами оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " в 2021 році" вирішено у термін до 30 червня 2021 року організувати та провести організаційні заходи щодо переформування ІНФОРМАЦІЯ_5 у 3 відділ ІНФОРМАЦІЯ_1, підпорядкувати військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.39/.

Згідно з листом від 10.06.2021 головний спеціаліст відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_1 попереджений про заплановане вивільнення державних службовців /а.с.41/.

Згідно з наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 13.07.2021 № 103 з 14 липня 2021 року ІНФОРМАЦІЯ_5 переформований у 3 відділ ІНФОРМАЦІЯ_1 з розміщенням у АДРЕСА_1 /а.с.43/.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу державних службовців) від 16.08.2021 № 15 з 16 серпня 2021 року звільнено ОСОБА_1 , колишнього головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_5, зі скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП.

Вважаючи наказ про звільнення з посади протиправним позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з протиправності звільнення позивача через недотримання відповідачем вимог Закону України «Про державну службу» (надалі - Закон №889-VIII, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) та приписів КЗпП, а відтак вважав наявними підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу. Окрім того суд першої інстанції встановив факт несвоєчасної виплати заробітної плати позивачеві при звільненні у зв`язку з чим стягнув на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5093,01 грн.

Переглядаючи цю справу, відповідно до вимог ст. 308 КАС України у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів підкреслює, що апеляційна скарга містить лише доводи стосовно законності спірного наказу про звільнення позивача. Відтак колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки рішенню суду першої інстанції в іншій частині задоволених позовних вимог.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 15 від 16.08.2021, колегія суддів зазначає.

Матеріали справи свідчать та не заперечувалося сторонами по справі, що позивач проходив службу на посаді головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_5, яка віднесена до посад державної служби.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон №889-VIII.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Аналіз наведених норм свідчить, що відносини, пов`язані з проходженням та звільненням зі служби можуть бути регульовані крім Закону № 889-VIII також, в окремих випадках, законодавством про працю.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. (пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ).

Відповідно до ч.3 ст. 87 Закону №889-VІІІ суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Аналіз вказаних приписів дає підстави для висновку про наявність у суб`єкта призначення або керівника державної служби, у випадку, зокрема реорганізація державного органу, обов`язку запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Також вказана норма у частині визначення наявності або відсутності переважного права на залишення на роботі, зобов`язує суб`єкта призначення або керівника державної служби керуватися законодавством про працю.

Відповідно до частини 1 статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За правилами частини другою статті 42 КЗпП передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (частина третя статті 42 КЗпП).

При цьому при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Під час судового розгляду встановлено, що матеріали цієї справи не містять жодного належного та допустимого доказу як на підтвердження відмови позивача від переведення на запропоновану посаду так і виконання відповідачем вимог частини третьої статті 87 Закону №889-VІІІ щодо надання відповідачем пропозиції позивачу іншої рівнозначної посади державної служби або нижчої посади державної служби відповідно до його професійної підготовки та професійних компетентностей.

Також відповідачем не надано доказів дотримання вимог статті 42 КЗпП у спосіб визначення продуктивності праці і кваліфікації позивача.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що згідно з копією посвідчення серії НОМЕР_1 позивач є особою з інвалідністю 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Проте, матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем аналізу продуктивності праці і кваліфікації працівників, та, як наслідок, відповідачами не доведено, що саме за результатом такого аналізу перевага при залишенні на роботі надана іншим, ніж позивач, працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції встановлені обставини, які у сукупності дають підстави вважати, що відповідачі безпідставно не запропонували позивачеві жодної посади для працевлаштування останнього, а також безпідставно не перевірили наявність у позивача переважного права на залишення на роботі, що призвело до безпідставного звільнення позивача.

З наведених підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 15 від 16.08.2021 в частині звільнення з 16.08.2021 головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 , зі скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.05.2022 по справі № 440/14894/21 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року по справі № 440/14894/21 скасувати в частині.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 15.06.2023.