Справа № 679/449/23
Суддя: Стасюк Р. М.
Дата ухвалення: 2023-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/679/15/2023
Справа № 679/449/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі:

головуючого судді Стасюка Р.М.,

за участю: секретаря судових засідань Плазій Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Горщара Б.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Нетішин справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про оскарження дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати бездіяльність відділу поліцейської діяльності №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області, яка полягає у не складенні протоколу про вчинення ОСОБА_2 відносно нього та його малолітніх дітей адміністративного правопорушення відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.173-2 КУпАП, та зобов`язати повторно розглянути його заяву від 17.03.2023 року, за результатами якої скласти зазначений протокол.

Адміністративний позов позивач обґрунтовує тим, що 17.03.2023 року він звернувся до ВПД № 1 Шепетівського РУП ГУНП Хмельницької області із заявою, про те, що його колишня дружина ОСОБА_2 вчиняє по відношенню до нього та спільних двох малолітніх дітей правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Позивач вказав, що у своїй заяві він детально описав систематичне вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, надав відповідні відеодокази, які підтверджують, зазначені обставини, а також інші документи.

Однак, замість складення протоколу про адміністративне правопорушення за ст.173-2 КУпАП та передання його на розгляд до суду, 11.04.2023 року він отримав лист начальника ВПД № 1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області Кондратюка А., у якому останній зазначив, що не вбачає будь-яких фактів вчинення відносно позивача домашнього насильства ОСОБА_2 . Також, у листі вказано, що з ОСОБА_2 була проведена профілактична бесіда на предмет недопущення вчинення протиправної поведінки.

Позивач вважає, що відповідач протиправно відмовився складати протокол щодо вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення щодо нього, чим порушив його права на захист від протиправних посягань та позбавив його захисту з боку держави у встановлених законодавством випадках. Також, позивач зазначив, що начальником ВПД №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області проігноровано вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 щодо його малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки, протиправні дії здійснюються у їх присутності. Крім того, профілактичні бесіди на колишню дружину - ОСОБА_2 не діють. У свою чергу ОСОБА_2 штучно створює конфліктні ситуації, її єдина мета - вижити його з спільного будинку будь-яким способом. Однак, працівники поліції все «списують» на сімейні спори щодо майна.

У судовому засіданні позивач частково змінив позовні вимоги просив визнати протиправною бездіяльність відділу поліцейської діяльності №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області щодо розгляду його заяви від 17.03.2023 року, та зобов`язати ВПД №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області повторно розглянути його заяву від 17.03.2023 року щодо вчинення колишньою дружиною ОСОБА_2 відносно нього домашнього насильства та вжити усіх належних заходів для припинення даного правопорушення.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Горщар Б.А. позовні вимоги підтримав, посилаючись на доводи та підстави, викладені у позовній заяві, просив задоволити позовні вимоги.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову відповідачем до суду не подано.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується вимоги позивача, дослідивши та оцінивши докази, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, 17.03.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ВПД №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області із заявою, про те, що його колишня дружина ОСОБА_2 , за місцем його проживання, систематично, вчиняє домашнє насильство, а саме: діяння психологічного та фізичного насильства, що виражається у наступному: словесні образи, нецензурна лайка, приниження, погрози фізичної розправи, залякування, штовхання, кидання у нього різноманітних предметів. На неодноразові зауваження, прохання не реагує, або починає вчиняти насильницькі діяння. Усі ці діяння відбуваються в присутності малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Листом ВПД №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області №1282/121/124/111-23 від 28.03.2023, ОСОБА_1 повідомлено про те, що його звернення щодо вчинення відносно нього протиправних дій ОСОБА_2 , розглянуто. Вказане звернення зареєстроване у інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) № 859 від 17.03.2023 року, та прийнято рішення. За вказаним фактом проведено перевірку, під час якої будь-яких фактів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 виявлено не було. У ході перевірки з ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду з приводу недопущення скоєння адміністративних правопорушень, настання адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства.

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Так, згідно ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За приписами ст.3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

З огляду на вказані положення вбачається, що відповідачем своєчасно розглянуто звернення позивача від 17.03.2023 року.

Враховуючи наведене, суд не може погодитися із доводами позивача, що в даній ситуації мала місце бездіяльність відповідача, оскільки відповідачем було здійснено ряд дій, передбачених законодавством щодо виявлення факту адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, скоєного ОСОБА_2 , зокрема було відібрано пояснення у ОСОБА_2 та проведено профілактичну бесіду на предмет недопущення вчинення протиправної поведінки, за результатами якої працівниками ВПД №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області, факт насильства в сім`ї підтверджено не було. За таких обставин, оскільки, факт вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_2 не встановлений, а відтак відсутні підстави для зобов`язання відповідача скласти протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП.

Разом з цим, суд наголошує, що у своїй діяльності, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Крім того, суд вважає, що визнання протиправними дій відповідача, які не склали протокол про вчинення адміністративного правопорушення щодо ОСОБА_2 виходить за межі компетенції суду, оскільки порушує вимоги ст.7 КУпАП, якою встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Суд зазначає, що причиною порушення прав позивача стала протиправна (на його думку) бездіяльність відповідача (форма пасивної поведінки), яка, як вважає ОСОБА_1 , полягає у неналежному розгляді заяви позивача від 17.03.2023, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ВПД №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області повторно розглянути заяву позивача від 17.03.2023 року щодо вчинення колишньою дружиною ОСОБА_2 відносно нього домашнього насильства та вжити усіх належних заходів для припинення даного правопорушення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Як вбачається з положень п.1 ч.2 ст.2 КАС України, суди, перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, в першу чергу повинні з`ясувати, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частиною другою статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Таким чином законодавством не визначено право суду переймати на себе функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізуються відповідними суб`єктами владних повноважень в межах закону на власний розсуд (дискреційні повноваження), без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами.

Верховний Суд висловив таку ж позицію у своїх постановах від 27.02.2018 року (справа №695/102/17) та від 24.04.2018 року (справа № 712/8827/17).

За правилами ч.5 ст.160 КАС України право оскаржити рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень мають особи, права, свободи та інтереси яких відповідні рішення, дії чи бездіяльність порушують.

Згідно ст.3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» встановлені основні повноваження поліції, яка відповідно до покладених на поліцію завдань: виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення адміністративних правопорушень; припиняє виявлені адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення адміністративного правопорушення; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно ст.30 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань вживає заходів реагування на правопорушення, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним процесуальним кодексом України, на підставі та в порядку, визначених законом. Поліція для охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення також застосовує в межах своєї компетенції поліцейські превентивні заходи та заходи примусу, визначені цим Законом.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями КУпАП.

За ч.1 ст.173-2 КУпАП адміністративна відповідальність настає за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Згідно ч.1 ст.254 КУпАП, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Пунктом 1 частини 1 ст.255 КУпАП, передбачено, що у справах про адміністративні правопорушення протоколи про правопорушення мають право складати: 1) уповноважені на те посадові особи органів внутрішніх справ (Національної поліції) (стаття 173-2 КУпАП).

Таким чином, за своєю правовою природою, відповідно до наведених положень КУпАП, повноваження відповідача щодо вирішення питання про складення протоколу про адміністративне правопорушення є виключною компетенцією уповноваженого органу, в даному випадку - працівників відділу поліцейської діяльності №1 Шепетівського РУП ГУНП Хмельницької області.

Суд також зауважує, що відповідно до приписів частини 1 статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25 грудня 1997 року, будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Тобто, оспорювані позивачем дії або бездіяльність відповідача повинні мати безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом або позбавлення можливості повністю чи в частині реалізувати належне цій особі право, або шляхом безпідставного покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Стосовно поняття «охоронюваний законом інтерес» в тому ж Рішенні Конституційного Суду України вказано, що воно означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

З огляду на завдання адміністративного провадження, факт притягнення іншої особи до адміністративної відповідальності не може вплинути на особисті права та/або інтереси заявника.

Аналогічного висновку ВС КАС дійшов у постанові від 18.06.2019 у справі №826/3585/18.

Обраний позивачем спосіб захисту, як оскарження дій працівників поліції та зобов`язання їх скласти процесуальні документи з метою притягнення до адміністративної відповідальності іншу особу, не створить для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Аналогічного висновку ВС КАС дійшов у постанові від 15.08.2019 у справі №513/943/16-а.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак наділення суб`єкта правом на складення протоколу про адміністративне правопорушення є надання йому таким чином права адміністративного розсуду, що виключає можливість зобов`язання судом такого суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту.

Суд зазначає, що вирішуючи питання зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту, суд вийде за межі своєї компетенції тим самим втрутившись в дискреційні повноваження відповідача, що не відповідає загальним принципам та засадам адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність підстав вважати, що не складення відповідачем протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 є протиправною бездіяльністю та не зазначені обґрунтовані підставі необхідності прийняття рішення про зобов`язання відділу поліцейської діяльності №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області розглянути повторно заяву позивача від 17.03.2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст.173-2 КУпАП України, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 5, 6-10, 20 77, 122, 139, 159, 205, 229, 241-246, 255, 268, 295 КАС України, ст.ст.7, 9, 173-2, 252, 288, 289, 293 КУпАП, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про оскарження дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Р.М. Стасюк