Справа № 640/21200/20
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив зобов`язати Київський міський військовий комісаріат надати ОСОБА_1 статус ветерана військової служби та видати посвідчення і нагрудний знак «Ветеран військової служби».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що має право на статус ветерана військової служби, оскільки на нього розповсюджується дії норми п. 5 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції помилково прирівняв поняття «реформування Збройних Сил України та «скорочення чисельності Збройних Сил України».

На переконання апелянта, посилання суду на лист МОУ від 22.05.2020 №321/56ВихЗВГ, в якому зазначено, що у разі скорочення чисельності ЗСУ на відповідний рік, військовослужбовці звільняються з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, є помилковим, оскільки даним листом МОУ не ототожнює та не прирівнює поняття «реформування» до поняття «скорочення чисельності». На думку апелянта, це дві різні підстави звільнення з військової служби.

Звертає увагу, що оскільки позивача звільнено з військової служби у зв`язку зі скороченням штатів, він не відноситься до переліку осіб, які визначаються ветеранами військової служби.

Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 24 травня 2023 року.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи № 69 від 28.04.2000, за підписом Міністра - генерала внутрішньої служби Дурдинця В.В., підполковник ОСОБА_1 , старший офіцер відділу оперативного планування і контролю оперативного управління Головного управління сил Цивільної оборони, звільнений у запас за п.65 п.п. «г» (у зв`язку зі скороченням штатів) Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, затвердженого Указом Президента України від 13.05.1993 № 174/93, з правом носіння військової форми одягу та оголошенням подяки. Згідно з даним наказом календарна вислуга років на день звільнення ОСОБА_1 складала 22 роки 8 місяців.

ОСОБА_1 06.04.2020 року звернувся до Київського міського військового комісаріату із заявою, у якій просив надати йому статус ветерана військової служби та видати пільгове посвідчення « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

За результатами розгляду заяви, Київський міський військовий комісаріат листом від 16.04.2020 № ВСЗ/1714 повідомив позивачу, що для встановлення правової основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільняються у зв`язку зі скороченням чисельності Збройних Сил України в ході їх реформування, та членів їхніх сімей, був прийнятий Закон України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей». Саме цим Законом ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист» доповнено п. 5 такого змісту: «які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 і більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Зазначив, що оскільки позивач був звільнений у 2000 році за скороченням штатів, а не у зв`язку із реформуванням ЗСУ, то надати статус ветерана військової служби немає законних підстав.

Не погодившись з фактичною відмовою у прийнятті рішення про надання статусу «Ветеран військової служби», позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що згідно резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 27.03.2003 у справі №4-рп/2003, в аспекті порушених у конституційному поданні питань положення статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист» ( 203/98-ВР ) слід розуміти так, що громадяни України визнаються ветеранами органів внутрішніх справ за наявності умов, передбачених зазначеною статтею, незалежно від часу їх звільнення в запас або у відставку з органів внутрішніх справ, а тому на позивача розповсюджується дія норми п.5 статті 5 цього Закону.

Суд зазначив, що під звільненням особи у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України розуміється звільнення у зв`язку зі скороченням штатів або з організаційними заходами в разі неможливості використання на військовій службі.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

На підставі частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист» (в редакції чинній станом на дату звільнення позивача - 28.04.2000), ветеранами військової служби визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі 25 і більше років у календарному обчисленні і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України чи колишнього Союзу РСР, а також інваліди I та II груп, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

У подальшому до ст.5 вказаного Закону було внесено зміни (статтю 5 доповнено пунктом 5 згідно із Законом України від 15.06.2004 р. № 1763-IV), зокрема доповнено дану статтю ч.5 наступного змісту: «Ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Стаття 10 Закону N 203/98 передбачає, що ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України вручаються посвідчення та нагрудні знаки.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону N 203/98 зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.99 N 1601 затверджено "Порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби".

Як свідчать матеріали справи, позивача наказом від 28.04.2000 року №69 звільнено відповідно до Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, затвердженого Указом Президента України від 13 травня 1993 року № 174/93, у запас за п.65, п.п. «г» (у зв`язку зі скороченням штатів).

Щодо доводів апелянта про можливість надання статусу "ветеран військової служби" тільки в разі звільнення з військової служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, а не у зв`язку із скороченням штатів, колегія суддів зазначає наступне.

Закон України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" від 15.06.2004 р. N 1763-IV встановлює правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв`язку зі скороченням чисельності Збройних Сил України в ході їх реформування, та членів їхніх сімей.

Відповідно до п. 12 ст. 1 Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" від 15.06.2004 р. N 1763-IV особам, які звільняються з військової служби на підставі нормативно-правових актів, прийнятих у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, надаються такі гарантії соціального захисту військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, статус ветерана військової служби надається у разі вислуги 20 років і більше у календарному обчисленні або 25 та більше років у пільговому обчисленні.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ані Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу", ані іншим законом, що здійснює правове регулювання відносин стосовно проходження в Україні військової служби, не визначено такої підстави звільнення з військової служби, як реформування Збройних Сил України, а тому посилання відповідача на відсутність у наказі про звільнення позивача зазначення про його звільнення у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України є необґрунтованим.

Це, у свою чергу, свідчить про те, що у наказі про звільнення позивача не могло бути такої підстави звільнення як "реформування Збройних Сил України".

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи міститься лист Міністерства оборони України від 22.05.2020 року №321/56ВихЗВГ, в якому зазначено, що у разі скорочення чисельності ЗСУ відповідно до законодавства стосовно чисельності ЗСУ на відповідний рік, військовослужбовці звільняються з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів ( у разі відсутності можливості їх розміщення на інших рівнозначних посадах чи згоди щодо призначення на нижчі посади).

Виходячи із зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що під звільненням особи у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України розуміється звільнення у зв`язку зі скороченням штатів або з організаційними заходами в разі неможливості використання на військовій службі.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Що стосується вимог позивача про видачу і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знаку "Ветеран військової служби", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.99 року N 1601, посвідчення та нагрудні знаки "Ветеран військової служби" видаються (вручаються) особам, які набули статусу ветеранів військової служби відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист".

Згідно з нормами п. 2-4 вказаного Порядку посвідчення "Ветеран військової служби" є документом, що підтверджує статус ветерана військової служби і його право на отримання відповідних пільг згідно із Законом України "Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист", іншими актами законодавства.

Підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби" є один з таких документів: наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку; довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; посвідчення про нагородження медаллю "Ветеран Вооруженных Сил СССР".

Посвідчення та нагрудний знак "Ветеран військової служби" вручаються ветеранові військової служби або за його дорученням рідним чи іншим особам військовими комісаріатами та органами пенсійного забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, МВС, Управління державної охорони за місцем проживання ветерана, за що одержувач посвідчення та нагрудного знака розписується у відповідному обліковому документі.

За таких обставин, оскільки за позивачем має бути визнано статус ветерана військової служби, йому має бути видано (вручено) відповідне посвідчення та нагрудний знак "Ветеран військової служби".

Згідно зі змісту Рекомендації N R (80) 2 Комітету Міністрів державам - членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснити з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень, те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящих в ієрархії нормативно - правовим актам. Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межи завдань адміністративного судочинства.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя О.М.Оксененко