Справа № 240/8509/22
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2023-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/8509/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Окис Т.О.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

14 червня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Шидловського В.Б. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, яка передбачена пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, яка передбачена пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді командира бойової машини зенітного ракетного взводу зенітної ракетної батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону.

Наказом командира В/ч НОМЕР_1 від 30 вересня 2020 року позивача, звільненого наказом командира 95 окремої десантно-штурмової бригади (по особовому складу) від 28 вересня 2020 року №111-РС з військової служби у запас відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «й» пункту 2 (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжити військову службу під час особливого періоду), визнано таким, що справи та посаду здав, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Також у наказі зазначено, що станом на 30 вересня 2020 року вислуга років ОСОБА_1 становить: календарна - 06 років 11 місяців 23 днів, пільгова - 03 роки 08 місяців 28 днів, загальна - 10 років 08 місяців 21 день.

На момент звільнення нарахування та виплату одноразової грошової допомоги відповідач не провів.

З метою отримання такої допомоги, позивач звернувся до відповідача.

Листом від 19 лютого 2022 року В/ч НОМЕР_1 повідомила, що станом на день звільнення зі служби календарна вислуга років ОСОБА_1 становила 06 років 11 місяців 23 днів, а тому він не має право на виплату такої допомоги.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Основним нормативно-правовим актом, що відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №2011-ХІІ).

Відповідно до пункту 2 статті 15 цього Закону у разі звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Суд звертає увагу, що ця правова норма не містить вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги.

Також суд наголошує, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України №2011-ХІІ є наявність «вислуги 10 років і більше».

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2104/17, від 24 листопада 2020 року у справі №822/3008/17 та від 21 квітня 2021 року у справі №380/2427/20.

Суд встановив, що позивач звільнений з військової служби на підставі підпункту «й» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

На момент звільнення позивача його календарна вислуга становила - 06 років 11 місяців 23 днів, пільгова - 03 роки 08 місяців 28 днів, а загальна - 10 років 08 місяців 21 день.

За таких обставин суд констатує, що відповідно до правил пункту 2 статті 15 Закону України №2011-ХІІ позивач як такий, що має вислугу більше 10 років, набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (6 років).

При цьому, судом першої інстанції правильно зазначено, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача буде саме визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату такої допомоги.

Щодо доводів апелянта про пропущення місячного строку звернення з позовом, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, з огляду на те, що ч. 2 ст. 233 КЗпП України в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Однак, на момент звільнення позивача з військової служби та виключення його із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (30.09.2020), частина другої статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Таким чином, за указаних правового регулювання і міркувань апеляційний суд вважає, що в даному випадку спір у розумінні частини другої статті 233 КЗпП України охоплюється застосованим у ній визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.05.2022 у справі №480/5934/21.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Курко О. П.

Судді Шидловський В.Б. Боровицький О. А.