Справа № 400/6957/21
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/6957/21

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.,

повний текст судового рішення

складено 09.03.2023, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Косцової І.П.,

суддів Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини доходів,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

25 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області №24 від 16.02.2010 року «Про покарання співробітників Заводського РВ», складений відносно лейтенанта міліції ОСОБА_1 ;

визнати протиправним та скасувати наказ Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області №145 від 28.01.2010 «Про покарання співробітників Заводського РВ», складений відносно лейтенанта міліції ОСОБА_1 ;

визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України в Миколаївській області «По особовому складу» №120 о/с від 27.09.2010 щодо звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 ;

поновити його на посаді, рівнозначній посаді дільничного інспектора міліції СДІМ, в Миколаївському районному управлінні поліції ГУНП в Миколаївській області Головного управління Національної поліції у Миколаївській області з 28.09.2010 року, з невикористаною щорічною основною відпусткою за період з 04.08.2008 року по 27.09.2010 року;

стягнути із Держави Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України на його користь невиплачену заробітну плату (грошового забезпечення) та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати за період служби, а саме із 04.08.2008 року по 27.09.2010 року, із відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;

стягнути із Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України на його користь середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу, починаючи із 01.02.2010 по день ухвалення судового рішення, суму якого належить встановити, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;

стягнути із Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України на його користь відшкодування завданою моральної шкоди в сумі 55 000 гривень.

В обґрунтування позову зазначив, що у період з 18.08.2008 року по 21.12.2009 року він проходив службу в УДАІ УМВС України в Миколаївській області, з 21.12.2009 року по 27.09.2010 року перебував на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області.

Позивач зазначає, що з середини 2009 року він періодично звертався до відповідача з вимогою про своє звільнення, однак його рапорти залишались без належного реагування.

29.01.2010 року подав рапорт про звільнення, попросив розрахувати його та видати трудову книжку, проте його рапорт не зареєстрували. Не погоджуючись з діями посадових осіб, позивач залишив рапорт та сповістив, що з наступного понеділка (01.02.2010 року) припинить вихід на службу і з`явиться виключно для отримання трудової книжки.

27.09.2010 року йому подзвонили співробітники Заводського РВ ММУ та сповістили про його звільнення та про можливість отримати трудову книжку.

Позивач наголошує, що при звільненні йому надали лише трудову книжку, при цьому розрахунку з ним не проведено, з наказами не ознайомлено. тому наявні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу.

Процесуальний рух справи.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року, яку було залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2021 року, позовну заяву в частині вимог про визнання протиправними та скасування наказів Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 16.02.2010 року №24 та від 28.01.2010 року №145, наказу УМВС України в Миколаївській області від 27.09.2010 року №120 о/с, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, - повернуто позивачеві.

Повертаючи позовну заяву у відповідній частині, суди виходили з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а наведені в обґрунтування поважності пропуску строку підстави не доводять існування об`єктивних чи суб`єктивних обставин, що унеможливили звернення у межах строку, визначеного КАС України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року у задоволенні позовних вимог про стягнення із Держави Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача невиплачену заробітну плату (грошового забезпечення) та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати за період служби, а саме із 04.08.2008 року по 27.09.2010 року, із відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів та стягнення із Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, починаючи із 01.02.2010 по день ухвалення судового рішення, суму якого належить встановити, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів відмовлено.

Суд виходив того, що матеріалами справи підтверджено виплату позивачеві грошового забезпечення за період з 04.08.2008 року по 20.12.2009 року. За період з 21.12.2009 року по 31.01.2010 року відсутні відомості про виплату, оскільки Заводський РВ ММУ особову картку грошового забезпечення ОСОБА_1 до архіву не передав. У період з 01.02.2010 року по 27.09.2010 року позивачу грошове забезпечення не нараховувалось та не виплачувалось через прогул.

Для встановлення обставин виплати позивачеві грошового забезпечення у період з 21.12.2009 року по 31.01.2010 року було допитано свідка т.в.о. начальника УФЗБО УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_2 , яка не змогла нічого пояснити, оскільки на момент звільнення позивача з органів внутрішніх справ вона не працювала на цій посаді.

При цьому суд зазначив, що тривалий строк, який передував зверненню з позовом, зумовив неможливість встановлення відповідних обставин.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняте у справі судове рішення та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга за суттю та змістом повторює доводи позовної заяви.

Апелянт не погоджується з висновком суду про доведеність виплат йому грошового забезпечення у спірний період та вказує, що досліджені судом довідки підтверджують виключно факт нарахування грошового забезпечення та не доводять його виплату.

Апелянтом окремо наголошено, що обов`язок доказування в адміністративному процесі покладається на суб`єкт владних повноважень, тому відсутність доказів нарахування та виплати йому грошового забезпечення у спірний період повинна трактуватись судом на його користь.

Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечувало проти її задоволення.

Міністерство внутрішніх справ України своїм правом на подання відзиву не скористалось.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 05.08.2004 року по 27.09.2010 року проходив службу на різних посадах в органах внутрішніх справ (т.1 а.с.31-32).

В період з грудня 2009 року по вересень 2010 року ОСОБА_1 проходив службу дільничним інспектором міліції служби дільничних інспекторів міліції Заводського РВ УМВС України в Миколаївській області.

16.02.2010 року наказом начальника Заводського РВ УМВС України №24 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за невихід на роботу та оголошено йому догану за прогул. Також наказано грошове забезпечення з 01.02.2010 року не нараховувати (т.1 а.с. 81).

Службовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_1 з 01.02.2010 року не виходив на службу та про причини відсутності керівництву не повідомляв (т.1 а.с.76-77).

28.07.2010 року проведено повторне службове розслідування стосовно невиходу ОСОБА_1 на службу, та встановлено, що з 01.02.2010 року він на робочому місці не з`являвся. Вирішено клопотати про його звільнення (т.1 а.с.75).

27.09.2010 року наказом начальника УМВС України в Миколаївській області №120 о/с «По особовому складу» лейтенанта міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни (т.1 а.с.70).

Вважаючи протиправними накладені дисциплінарні стягнення та подальше звільнення зі служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Правові засади організації та діяльності органів внутрішніх справ України, статус міліціонерів, а також порядок проходження служби на час спірних правовідносин визначав Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон № 565-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 565-ХІІ особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Частиною першою статті 18 Закону № 565-ХІІ визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 565-ХІІ форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 №114 (далі Положення №114).

Пунктом 12 Положення №114 унормовано, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Відповідно до п.21 Положення №114 для осіб рядового і начальницького складу встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках вони несуть службу понад установлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні. Оплата праці в понадурочний, нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до законодавства.

Пунктами 23, 24 Положення №114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством.

У разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді).

У разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Колегія суддів зазначає, що виплата ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 04.08.2008 року по 21.12.2009 року підтверджується довідками №8/2-64 від 20.07.2021 року та №8/2-73 від 11.08.2021 року, що спростовує його твердження про невиплату йому грошового забезпечення у вказаний період. Вказані довідки видані на підставі особової картки грошового забезпечення позивача (т.1 а.с.14, 25).

Щодо виплати грошового забезпечення за період з 21.12.2009 року по 31.01.2010 року судова колегія зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у вказаний період позивач проходив службу дільничним інспектором міліції служби дільничних інспекторів міліції Заводського РВ УМВС України в Миколаївській області.

З матеріалів особової справи позивача судова колегія не вбачає встановлених фактів порушень службової дисципліни з його боку до 01.02.2010 року.

В свою чергу, відповідно до листа УФЗБО ГУНП в Миколаївскій області №187зі/28-2021 від 20.07.2021 року особова картка грошового забезпечення позивача за період проходження служби у Заводському РВ УМВС України в Миколаївській області на збереження не надходила, тому відсутня можливість надати будь-яку інформації з про виплачене грошове забезпечення (т.1 а.с.14).

Суд першої інстанції для встановлення відповідних обставин у справі допитав у якості свідка т.в.о. начальника УФЗБО УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_2 , однак остання не змогла нічого пояснити, оскільки на момент звільнення позивача з органів внутрішніх справ вона не працювала на цій посаді.

Допитати в якості свідка за клопотанням представника позивача завідуючого архівним сектором ВРТЗІ ГУНП в Миколаївській області Лису Г.В. суд першої інстанції не мав можливості, оскільки вказана особа звільнилася з посади та її місце знаходження невідомо.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції вичерпав будь-які можливості дослідження питання виплати позивачеві грошового утримання у спірний період.

Разом з тим, уважно дослідивши подану позовну заяву, судова колегія вбачає, що позивач самостійно підтверджує факт отримання грошового забезпечення у період його служби у Заводському РВ УМВС України в Миколаївській області. Зокрема зазначає: « За період служби в райвідділі у позивача погіршились сімейні обставини на фоні вкрай низької заробітної плати. Багаторазові обіцянки керівництва щодо скорого покращення з боку МВС фінансового забезпечення співробітників на практиці не реалізовувались.» (т.1 а.с.1).

Тобто позивач визнає факт виплати йому грошового забезпечення під час перебування на посаді дільничного інспектора міліції служби дільничних інспекторів міліції Заводського РВ УМВС України в Миколаївській області, однак висловлює незгоду з встановленим розміром.

В контексті спірних правовідносин колегія суддів акцентує увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на твердженні позивача, що він взагалі не отримував грошове забезпечення у вказаний період, однак відповідні обставини ним же спростовуються у описовій частині позову.

В свою чергу, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своєї позиції, тоді як з боку відповідачів та суду першої інстанції були вжиті всі доступні та можливі заходи для встановлення обставин у даній справі.

Суд першої інстанції доречно зауважив, що неможливість встановити всі обставини у даній справі обумовлена тривалим та безпідставним зволіканням зі зверненням за захистом свої прав з боку позивача.

За таких обставин, посилання позивача на обов`язок суб`єкта владних повноважень доводити правомірність свого рішення, встановлений ч.2 ст.77 КАС України, не може бути єдиним доводом, оскільки порушує принцип змагальності сторін. Наведене випливає зі змісту частини першої ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, оскільки позиція позивача обґрунтована суперечливими доводами, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову у відповідній частині.

Крім того судова колегія звертає увагу, що виплата позивачеві грошового забезпечення за період з 01.02.2010 року по 27.09.2010 року не проводилась у зв`язку з його невиходом на службу з 01.02.2010 року.

Відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Згідно ст.1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Системний аналіз наведеного законодавства, що регулює визначення заробітної плати, дає обґрунтовані підстави стверджувати, що остання нараховується працівникові виключно за виконану ним роботу та не може бути нарахована у дні, коли особа безпідставно ухилялась від виконання свої посадових обов`язків, тобто у дні прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.02.2010 року наказом начальника Заводського РВ УМВС України №24 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за невихід на роботу з 01.02.2010 року.

27.09.2010 року наказом начальника УМВС України в Миколаївській області №120 о/с «По особовому складу» лейтенанта міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни, а саме невихід на службу без поважних причин у період з 01.02.2010 року.

Крім того, наказом від 16.02.2010 року №24 встановлено заборону нараховувати ОСОБА_1 грошове забезпечення з 01.02.2010 року. Вказаний наказ є чинним та не був скасований у встановлений законом спосіб.

Таким чином, грошове забезпечення позивача у період з 01.02.2010 року по 27.09.2010 року не нараховувалось та не виплачувалось внаслідок його відсутності на місці несення служби.

Резюмуючи вищезазначене, колегія суддів, за наслідком ретельного вивчення матеріалів справи та встановлення всіх можливих обставин, констатує відсутність порушень виплати грошового забезпечення позивачу з 04.08.2008 року по 27.09.2010 року.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції відповідно до ст.316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст.308, 311, 315, 316,322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.П. Косцова
Судді Ю.В. Осіпов В.О.Скрипченко