Справа № 380/11508/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/11508/22 пров. № А/857/7432/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2023 року у справі за його позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Крутько О.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 03 квітня 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі - ДМС) №110-22 від 29 липня 2022 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати ДМС визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Турецької республіки ОСОБА_1 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2023 року у справі № 380/11508/22 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення за результатами розгляду заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. При розгляді заяви позивача відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. Факти, повідомлені позивачем, носять загальний характер і не можуть бути визнані достатньою та обґрунтованою підставою для прийняття рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У апеляційному порядку рішення оскаржено ОСОБА_1 , який просив вказане судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що не надав належної оціни його побоюванням повертатись до країни громадянської належності, оскільки за національністю курд, а на території Туреччини відбувається турецько-курдський збройний конфлікт між урядом Туреччини та бойовиками робітничої партії Курдистану, які ведуть боротьбу за створення суверенної курдської держави з 1984 року.

Судом першої інстанції не враховано що позивач легально перетнув кордон України 13 листопада 2018 року та отримував посвідки на тимчасове проживання, зокрема № НОМЕР_1 від 11 серпня 2020 року, яка була дійсною до 09 серпня 2021 року. Жодних зауважень при в`їзді на територію України зі сторони Державної прикордонної служби та Державної міграційної служби України при оформленні посвідки на тимчасове проживання не було. При першій співбесіді у Державній міграційній службі зазначив, що за національністю я є курдом. Під час перебування в Україні на території Туреччини відновилося переслідування курдів, як національної меншини, у якої є належність до певної соціальної групи та певних політичних поглядів.

У зв`язку із цим вважає, що є всі підстави для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Ненадання ним документальних доказів усних тверджень не є перешкодою у прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

У відзиві на апеляційну скаргу ДМС підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник ДМС та Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМС) у судовому засіданні апеляційного суду заперечив обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач та його представник, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, належних доказів про наявність поважних причин неявки апеляційному суду не надали, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 03 грудня 2021 року громадянин Туреччини ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій повідомив, що легально перетнув кордон України за візою з метою возз`єднання сім`ї з громадянкою України 13 листопада 2018 року і отримав посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 від 11 серпня 2020 року, яка була дійсною до 09 серпня 2021 року. Вказував, що оскільки за національністю він є курдом, на території Туреччини зазнавав постійних насильницьких дій із застосуванням зброї, які загрожували його життю. Є членом політичної партії HDP у Туреччині (пасивний член партії) та був безпідставно обвинувачений у вчиненні злочину, якого не скоював.

09 грудня 2021 року з позивачем співробітником органу міграційної служби було проведено співбесіду.

22 грудня 2021 ГУ ДМС прийняло наказ № 248 про оформлення документів ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджений першим заступником начальника ГУ ДМС 22 грудня 2021 року.

30 грудня 2021 року ГУ ДМС направило до Сектору міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУ НП) запит про здійснення перевірки наявності обставин, за яких заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповіді ГУ НП №36/33/Y-2022 від 10 січня 2022 року на вказаний запит було зазначено, що громадянин Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина Турецької Республіки НОМЕР_2 , станом на 10 січня 2022 року значиться каналами Генерального Секретаріату Інтерполу з метою арешту та подальшої екстрадиції. Дата оголошення у розшук - 08 квітня 2021 року, країна ініціатор розшуку - Турецька Республіка. До відповіді на запит долучено витяг з бази даних Генерального Секретаріату Інтерполу.

21 січня 2022 року з позивачем співробітником органу міграційної служби повторно проведено співбесіду.

Львівська обласна прокуратура на запит ГУ ДМС відповідно до листа № 19/3-2893-21 від 13 червня 2022 року скерувала відповідачу копію запиту компетентного органу Турецької Республіки про видачу ОСОБА_1 для притягнення до відповідальності з долученими до запиту документами та повідомила, що за матеріалами, наданими іноземною стороною, кримінальні правопорушення, за які розшукується особа, не належать до військових та не носять політичного характеру.

За результатами розгляду особової справи № 2021LV0012 заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Турецької Республіки, 15 липня 2022 року ГУ ДМС сформовано висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС від 29 липня 2022 року № 110-22 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», (далі - Закон № 3671-VI), пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 (далі - Правила №649), як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI.

18 серпня 2022 року позивач отримав повідомлення ГУ ДМС № 14 від 10 серпня 2022 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС від 29 липня 2022 року № 110-22.

ОСОБА_1 не погодився із відмовою відповідача у задоволенні його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регламентовано приписами Закону №3671-VI.

Відповідно до приписів частини 1 вказаного Закону, яка містить визначення термінів, що у ньому вживаються:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI);

додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (пункт 4 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI);

країна громадянської належності - країна, громадянином (підданим) якої є особа. За умови, якщо особа має понад одне громадянство, вона не вважається такою, що не має захисту країни своєї громадянської належності, якщо без будь-якої поважної причини, що випливає з обґрунтованих побоювань, вона не скористалася захистом однієї з країн, громадянином (підданим) якої вона є (пункт 10 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI);

країна попереднього постійного проживання особи без громадянства - країна, в якій особа без громадянства постійно проживала до прибуття в Україну (пункт 11 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI);

країна походження - країна чи країни громадянської належності для іноземця або країна попереднього постійного проживання особи без громадянства (пункт 12 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI);

особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI);

УВКБ ООН - Управління Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців.

Частиною 1 статті 2 Закону №3671-VI встановлено, що питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За правилами частини 1 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 5 статті 5 цього ж Закону особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

За приписами частини 1 статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно із частиною 2 статті 7 Закону №3671-VI заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (частина 7 статті 7 Закону №3671-VI).

Як передбачено у частині 1 статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

За правилами частини 6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 2 статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

У відповідності до частини 8 статті 9 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

У відповідності до частини 5 статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За приписами пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести обґрунтованість її побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, або те, що її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок цих побоювань.

При цьому ОСОБА_1 при зверненні до ГУ ДМС із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказав, що підставою такого звернення є те, що за національністю він є курдом, на території Туреччини зазнавав постійних насильницьких дій із застосуванням зброї, які загрожували його життю, є членом політичної партії HDP у Туреччині (пасивний член партії) та був безпідставно обвинувачений у Туреччині за злочин, якого він не скоював і відбув покарання.

Разом із тим, суд першої інстанції слушно зауважив, що відповідно до міжнародних рекомендацій УВКБ ООН від 01 грудня 2013 року у сфері набуття міжнародного захисту, шукачі захисту зобов`язані надавати співробітнику міграційної служби всі докази історії ймовірного переслідування на території країни громадянської належності, їх розповідь повинна бути чіткою, детальною та правдоподібною. У відповідності до міжнародних рекомендацій, переслідуванням можуть бути кваліфіковані ті діяння, які чинять суттєві перешкодам для заявників та суттєво порушують можливості для життя, роботи, навчання тощо.

При цьому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не було наведено конкретних фактів дискримінаційного ставлення до нього, яке б могло бути кваліфіковане як переслідування за ознаками національності чи політичних переконань, а викладена історія переслідування є непідтвердженою, як і те , що порушення кримінальної справи щодо позивача із винесенням обвинувального вироку та призначенням покарання були спричинені саме його політичною позицією чи національною належністю. Його членство у партії не було підтверджено відповідним членським квитком і сам він ствердив, що не займався безпосередньо політичною діяльністю, а лише інколи приймав участь у мітингах.

Окрім того, суд першої інстанції доречно звернув увагу на те, що позивач не зазнавав жодних обмежувальних заходів в Туреччині, оскільки мав змогу вільно здійснювати підприємницьку діяльність, здобувати освіту, переміщуватися територією країни, безперешкодно оформити паспортний документ для виїзду за кордон та перетнути кордон країни громадянської належності тощо.

Підсумовуючи викладене, на думку суду апеляційної інстанції, у суду першої інстанції були належні підстави для висновку про те, що матеріали особової справи позивача не свідчать про наявність будь-якої його дискримінації зі сторони органів державної влади Туреччини, що спростовує викладену ним історію ймовірного переслідування на території країни громадянської належності та не дозволяє обґрунтувати причину виїзду позивача з Туреччини з позиції надання міжнародного захисту в Україні з урахуванням вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому матеріали особистої справи ОСОБА_1 свідчать про те, що він прибув до України за особистими сімейними причинами, оскільки перетнув кордон України по довгостроковій візі типу D-14 (возз`єднання сім`ї з громадянином України), яку отримав у м. Бєльци (Республіка Молдова) на підставі свідоцтва про шлюб з метою отримання можливості спокійного проживання та роботи. До того шість місяців проживав у Грузії, куди прибув 01 травня 2018 року з метою працевлаштування та проживання, однак до державних органів цієї країни з метою отримання притулку не звертався.

Окрім того, ОСОБА_1 по прибутті в Україну не звернувся за захистом у порядку та строки, встановлені у частині 1 статті 5 Закону №3671-VI, а звернувся лише через три роки після прибуття в Україну після його затримання через розшук правоохоронними органами Туреччини.

Водночас за результатами проведеної відповідачем перевірки екстрадиційних документів було встановлено, що кримінальні правопорушення, за які розшукується позивач, не належать до військових та не носять політичного характеру, оскільки позивача обвинувачують у вчиненні пограбування та перебуває у міжнародному розшуку за каналами «Інтерполу».

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про невстановлення обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

На думку апеляційного суду, в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд першої інстанції доречно врахував правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постановах від 16 лютого 2018 у справі №825/608/17 та від 11 жовтня 2018 року у справі №815/1892/17, відповідно до якої значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відтак, слід погодитися із думкою суду першої інстанції про теё що позивач не навів фактів та обставин, які б переконливо свідчили про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань та спростовують висновки відповідача за наслідками розгляду його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки факти, повідомлені позивачем, носять загальний характер і не можуть бути визнані достатньою та обґрунтованою підставою для прийняття рішення про визнання саме заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наявність у матеріалах справи доказів на підтвердження проукраїнської позиції позивача та активної участі у волонтерській діяльності на підтримку сил оборони України безперечно характеризують його з позитивної сторони та до певної міри свідчать про намагання інтегруватися у суспільство країни перебування, однак не створює правових підстав для висновку про наявність обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2023 року у справі № 380/11508/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 14 червня 2023 року.