Справа № 620/9188/22
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2023-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/9188/22 Головуючий у 1 інстанції: Клопот С.Л.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Бєлової Л.В.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 по 24.11.2022 включно.

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 по 24.11.2022 включно в розмірі 76 038,70 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 по 24.11.2022 включно. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 по 24.11.2022 включно в розмірі 73 983,60 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - 105 прикордонний загін імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що позивач не має права на отримання середнього заробітку за весь час затримки, оскільки, положення Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Державної прикордонної служби не розповсюджується. На переконання апелянта, позивачем не заперечувалося, що виплати грошового забезпечення проведено ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України вчасно. Також, апелянт вважає, що відповідачем не порушувалися строки виплати заробітної плати, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

29 травня 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції та просить розглядати справу без його участі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Чернігівському прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_1 ) Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, якому, на даний час, відповідно до Директиви Адміністрації державної прикордонної служби України від 09.06.2021 № 82-ДСК "Про переведення на новий штат органу охорони державного кордону Державної прикордонної служби України", визначено нове найменування - 105 прикордонний загін імені князя Володимира Великого Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), в період з 17 липня 2015 року по 15 жовтня 2015 року та з 19 жовтня 2016 року по 06 вересня 2018 року, що підтверджується відповідними наказами, зокрема:

- наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.07.2015 № 174-ос ОСОБА_1 призначено на посаду офіцера відділення протидії контрабандній діяльності оперативно-розшукового відділу;

- 15.10.2015 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 273-ос ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення у зв`язку з вибуттям для подальшого проходження військової служби у розпорядження Східного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України м. Харків;

- 20.10.2016 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 239-ос ОСОБА_1 , який прибув для подальшого проходження військової служби з Північного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України м. Житомир, з 19.102016 зараховано до списку особового складу загону та на всі види забезпечення;

- 06.09.2018 наказом т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №395-ОС ОСОБА_1 , звільненого з військової служби в запас наказом начальника Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.08.2018 № 291-ОС за підпунктом "й" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок І військову службу", виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Згідно копії листа Чернігівського прикордонного загону від 10.09.2018 № 11/3340, ОСОБА_1 стало відомо, що індексація грошового забезпечення військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01.07.2015 не проводилась, у зв`язку з чим, 13.03.2019 року він звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року у справі № 620/722/19 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) в частині не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 17.07.2015 по 15.10.2015 та з 19.10.2016 по 06.09.2018, тобто по час виключення зі списків особового складу та зняття з всіх видів забезпечення. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військову частину НОМЕР_1 ) Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 17.07.2015 по 15.10.2015 таз 19.10.2016 по 06.09.2018, тобто по час виключення зі списків особового складу та зняття з всіх видів забезпечення.

Рішення набрало законної сили 12.06.2019.

ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), на виконання вказаного рішення суду, здійснив розрахунок та виплату відповідних сум індексації без врахування січня 2008 року як базового місяця, у зв`язку з чим, у січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з новим позовом, в якому просив: 1. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо встановлення липня 2015 року, жовтня 2016 року та січня 2017 року як місяців, за якими здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базових місяців) для нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди з 17.07.2015 по 15.10.2015 та з 19.10.2016 по 28.02.2018. 2. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військову частину НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди з 17.07.2015 по 15.10.2015 та з 19.10.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше проведених виплат. 3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити в повному7 обсязі на користь ОСОБА_1 щомісячну фіксовану суму індексації грошового забезпечення в розмірі 4258 гривень 75 копійок за період з 01.03.2018 по 06.09.2018, із застосуванням абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року у справі № 620/1777/22, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 17.07.2015 по 06.09.2018. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17.07.2015 по 15.10.2015 та з 19.10.2016 по 28.02.2018, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, за період з 01.03.2018 по 06.09.2018, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - березень 2018 року, з урахуванням абзацу четвертого пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

02 листопада 2022 року вказане рішення набрало законної сили.

24 листопада 2022 року, на рахунок ОСОБА_1 , надійшли кошти від ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) у сумі 63598,78 грн.

Згідно довідки про середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 від 08.12.2022 № 95, його середньоденне грошове забезпечення на час звільнення складало розмір - 411,02 грн. (з урахуванням податків) та 330,87 грн. (без урахування податків).

Не погоджуючись із діями відповідача щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 № 661-IV (далі - Закон № 661-IV), до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України. Комплектування Державної прикордонної служби України військовослужбовцями і проходження ними військової служби здійснюються на підставі Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно частин 1 та 3 статті 25 вищевказаного Закону, держава забезпечує соціальний захист особового складу Державної прикордонної служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

За приписами статті 1 Закону № 2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Статтею 2 Закону № 2011-XII закріплено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2).

Згідно пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в період з 17 липня 2015 року по 15 жовтня 2015 року та з 19 жовтня 2016 року по 06 вересня 2018 року проходив військову службу за контрактом у Чернігівському прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_1 ) Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, якому, на даний час, визначено нове найменування - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).

Наказом т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06.09.2018 №395-ОС ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Водночас, остаточний розрахунок ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) з позивачем проведено 24 листопада 2022 року, на виконання рішення суду у справі №620/1777/22, згідно з платіжним дорученням від 23.11.2022 р. №2783.

Апелянт зазначає, що позивач не має права на отримання середнього заробітку за весь час затримки, оскільки, положення Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Державної прикордонної служби не розповсюджується.

З даного приводу, слід зазначити наступне.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 № 661-IV, Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженою наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року № 425.

Водночас, вказані акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку, у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, закріплені у статтях 116-117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статтей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а, 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

З огляду на викладене, доводи апелянта про нерозповсюдження на спірні правовідносини дії положень Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.

Щодо твердження апелянта про те, що позивачем не заперечувалося, що виплати грошового забезпечення проведено ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України вчасно, слід зазначити наступне.

Даний спір виник через невчасну виплату позивачу при звільненні суми індексації грошового забезпечення за періоди з 17.07.2015 по 15.10.2015 та з 19.10.2016 по 06.09.2018. Тобто, оскільки, відповідач не здійснив виплату належних позивачу сум при звільненні, а саме, сум індексації грошового забезпечення, тому ОСОБА_1 був змушений двічі звертатися до суду для захисту своїх порушених прав, без такого звернення виплата індексації не відбулася.

Водночас, як було вищевказано, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2022 року у справі № 620/1777/22, зокрема, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 17.07.2015 по 06.09.2018.

Слід зазначити, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховним Судом у постановах від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Приписами 117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні.

Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, незалежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.

З огляду на вказане, також, необґрунтованими є доводи апелянта про те, що відповідачем не порушувалися строки виплати заробітної плати, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції обґрунтовано визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 по 24.11.2022 включно.

Щодо задоволення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2018 по 24.11.2022 включно в розмірі 73 983,60 грн., слід зазначити, що апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 будь-яких доводів в цій частині не містить, а тому, в силу вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, оскаржуване рішення суду в цій частині не переглядається.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Бєлова Л.В.

Повний текст постанови виготовлено 15.06.2023 р.