Справа № 160/21427/21
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),
суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року (головуючий суддя Коршун А.О., судді Добродняк І.Ю., Бишевська Н.А.) в адміністративній справі
за позовом ОСОБА_1
до Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 у листопаді 2021 року звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора Офісу Генерального прокурора № 284к від 16.09.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 Дніпропетровської області та органів прокуратури винесений на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури») у перший робочий день після закінчення відпустки для догляду за дитиною;
- визнати протиправним та скасувати рішення Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора № 11 від 14.08.2021.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2022 року в справі № 160/21427/21 скасовано. ОСОБА_1 в позові відмовлено.

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Третього апеляційного адміністративного суду з заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю окремого положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX. Просить скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2022 року залишити в силі.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначає, що рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(II)/2023 у справі № 3-5/2022(9/22) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, яким було встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

На переконання ОСОБА_1 , визнання Конституційним Судом України неконституційним вказаного положення, яке було застосовано при ухваленні постанови судом апеляційної інстанції в 2022 році, є виключною обставиною у даній адміністративній справі.

Офісом Генерального прокурора подано до суду заперечення на заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції в межах доводів заяви, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що наказом Генерального прокурора України від 09.11.2018 № 191к ОСОБА_1 було призначено на посаду керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 Дніпропетровської області строком на п`ять років.

ОСОБА_1 08.10.2019 звернувся до Генерального прокурора з заявою про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі про намір пройти атестацію.

Протоколом № 8 засідання Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 02.08.2021 зафіксовано відповідно до п.11 розділу І Порядку факт неявки ОСОБА_1 02.08.2021 на іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора.

Наказом в.о. керівника обласної прокуратури від 05.08.2021 надано керівнику Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 Дніпропетровської області Борисову С.С. відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною з 12.08.2021 по 12.02.2022 включно.

Рішенням Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 11 від 14.08.2021 вирішено, що ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію.

Наказом Генерального прокурора № 284 к від 16.09.2021 звільнено ОСОБА_1 з посади керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури») у перший робочий день після закінчення відпустки для догляду за дитиною.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що 08 жовтня 2019 року позивачем подано заяву Генеральному прокурору про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

Отже, на виконання вимог Закону № 113-IX позивач подав заяву у встановлений строк за визначеною формою, у зв`язку з чим його допущено до проходження атестації прокурорів. У цій заяві позивач підтвердив своє бажання пройти атестацію, вказав на ознайомлення та погодження з усіма умовами та процедурами проведення атестації, що визначені Порядком № 221, зокрема, й щодо того, що в разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком № 221, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених пунктом 19 розділу II Закону № 113-IX, його буде звільнено з посади прокурора. В іншому разі позивач мав повне право відмовитися від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого він не зробив.

Позивач погодився зі встановленими умовами та правилами щодо переведення на посаду та проведення атестації.

Разом з тим, Другий сенат Конституційного Суду України 01 березня 2023 року розглядав на пленарному засіданні справу за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, який вважає протиправним своє звільнення відповідно до наказу Генерального прокурора України від 4 листопада 2019 року № 1335ц з підстав неподання прокурором Генеральної прокуратури України у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Зі змісту рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(II)/2023 у справі № 3-5/2022(9/22) вбачається, що розв`язуючи питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) оспорюваного припису Закону № 113, Конституційний Суд України виходив з того, що оспорюваний припис Закону № 113 є одним зі складників спеціального порядку звільнення прокурорів для подальшого «кадрового перезавантаження» органів прокуратури.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України на підставі Конституції України, юридичних позицій Конституційного Суду України та приписів міжнародних актів права дійшов висновку, що мета ухвалення оспорюваного припису Закону № 113 у цілому є правомірною.

Водночас Конституційний Суд України вказав, що згідно з оспорюваним приписом Закону № 113 «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади ».

Отже, оспорюваний припис Закону № 113 є одним зі складників спеціального порядку звільнення суб`єкта права на конституційну скаргу та інших прокурорів із посад.

Оцінюючи конституційність оспорюваного припису Закону № 113, Конституційний Суд України вважає, що хоча цей припис і не можна вважати індивідуальним актом права, яким ОСОБА_2 було звільнено з посади прокурора, він все ж має ознаки акта правозастосування, оскільки в ньому констатовано, що суб`єкт права на конституційну скаргу та всі інші прокурори «з дня набрання чинності цим Законом вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади».

Суд зауважив, що аналіз конституційних норм у їх посутньому взаємозв`язку, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави для висновку, що Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні не є суб`єктом правозастосування та не повноважна ухвалювати акти права або в інший спосіб долучатись до правозастосування у процедурі призначення та звільнення певної особи або групи осіб із посад за винятком випадків, коли за Конституцією України Верховну Раду України наділено відповідними повноваженнями.

З цих підстав КСУ дійшов висновку, що оскільки Конституція України не містить припису, що наділяє Верховну Раду України повноваженням ухвалювати правозастосовні акти у процедурі звільнення ОСОБА_2 , іншого конкретного прокурора або всіх прокурорів із їхніх посад, зокрема у спосіб персонального попередження прокурора законом про можливе майбутнє звільнення, є підстави вважати, що оспорюваний припис Закону № 113 Верховна Рада України ухвалила за межами своїх конституційних повноважень.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваний припис Закону № 113 є таким, що суперечить статті 6, частині другій статті 19, частині другій статті 85, частині другій статті 131-1 Конституції України.

Оцінюючи юридичну визначеність оспорюваного припису Закону № 113, Конституційний Суд України вказав, що у посутньому зв`язку з окремими приписами пунктів 7 та 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 можна тлумачити та застосовувати і як повідомлення про можливе майбутнє звільнення суб`єкта права на конституційну скаргу та будь-якого іншого прокурора з посади, і як пропозицію щодо можливого подальшого працевлаштування будь-якого прокурора на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну або окружну прокуратуру на підставі відповідної заяви про переведення та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Унаслідок чого використання в оспорюваному приписі Закону № 113 слів «можливе майбутнє звільнення» призвело до суперечливості його змісту, оскільки суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор із моменту набрання чинності (25 вересня 2019 року) оспорюваним приписом Закону № 113 могли вважати, що цей припис є або повідомленням про наступне неминуче звільнення з посади прокурора, або, з огляду на використання у ньому слів «можливе» та «майбутнє», що звільнення в подальшому могло бути не застосоване та розраховувати за певних умов на подальше перебування на посаді прокурора.

Отже, суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор, на яких було поширено дію оспорюваного припису Закону № 113, не мали можливості чітко зрозуміти зміст, передбачити юридичні наслідки його застосування та спланувати свої подальші дії.

Також Суд зауважив, що оспорюваний припис Закону № 113 містить як окремі ознаки акта правозастосування, тобто індивідуального акта права, адресованого прокуророві, якого попереджають «про можливе майбутнє звільнення з посади», так і ознаки знеособленого нормативного припису, що не містить жодних персональних даних.

Сукупність наведених міркувань дала Конституційному Суду України підстави для висновку, що оспорюваний припис Закону № 113 не відповідає конституційному принципові верховенства права в аспекті вимоги юридичної визначеності, унаслідок чого цей припис не можна вважати «правом» у державі, керованій верховенством права (правовладдям).

Аналіз мотивувальної частини означеного рішення Конституційного Суду України дає можливість дійти висновку, що внаслідок його ухвалення не змінюється правозастосування Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX в цілому. Конституційний Суд України по суті констатував невідповідність пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX критерію «якості закону» в розумінні пункту 1 статті 5 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод.

Також суд апеляційної інстанції доходить висновку, що КСУ № 1-р(II)/2023 не є застосовним до правовідносин, які були предметом оскарження в справі № 160/21427/21, адже, на відміну від суб`єкта конституційного подання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 подав заяву на ім`я Генерального прокурора України про намір пройти атестацію відповідно до приписів Закону № 113-IX.

Крім того суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на офіційному сайті Конституційного Суду України опубліковано роз`яснення юридичних наслідків Рішення від 01,03.2023 щодо окремого припису закону про атестацію прокурорів. Суд наголосив, що предметом конституційного контролю у справі № 1-р(II)/2023 був лише пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Важливо, що інші приписи Закону № 113, зокрема ті, що визначають умови та порядок проведення атестації прокурорів, у цьому конституційному провадженні не перевірялись. Потрібно розуміти, що рішення Другого сенату Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)/2023 від 1 березня 2023 року не повертає той стан речей, що існував до звільнення автора конституційної скарги з посади прокурора у 2019 році. Тобто, це Рішення Конституційного Суду України не повертає та й не може повернути заявнику його колишню посаду, оскільки Генеральної прокуратури України як функціонуючого органу прокуратури вже не існує. Не може це рішення Конституційного Суду України надати заявнику й посаду в Офісі Генерального прокурора, оскільки заявник не лише не працював у цьому органі, а й навіть відмовився від подання заяви для проходження атестації для можливого зайняття посади прокурора.

Враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача та, відповідно, скасування постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року.

Керуючись ст.ст. 243, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

п о с т а н о в и в :

Заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року в адміністративній справі № 160/21427/21 залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з 15 червня 2023 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної ухвали.

Повна ухвала складена 15 червня 2023 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров