Справа № 300/5602/21
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 300/5602/21 пров. № А/857/6634/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року про відмову у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області до Комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром», треті особи, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерство фінансів України, Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Івано-Франківська міська рада про стягнення заборгованості,

суддя (судді) в суді першої інстанції Микитин Н.М.,

час ухвалення рішення 15:34:58,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення 05 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

30 вересня 2021 року Головне управління ДПС в Івано-Франківській області звернулось до суду із позовом до Комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» (далі КП «Івано-Франківськводоекотехпром»), треті особи, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерство фінансів України, Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Івано-Франківська міська рада, у якому просило стягнути за рахунок будь-яких готівкових коштів, в тому числі, які розміщені на рахунках, відкритих у банківських установах, прострочену заборгованість за договором субкредитування в сумі 43893027,80 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Івано-Франківськводоекотехпром» за рахунок готівки, що йому належить, в тому числі, яка розміщена на рахунках, відкритих у банківських установах, в дохід державного бюджету прострочену заборгованість за договором субкредитування в розмірі 40892967 гривень 05 копійок. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 березня 2023 року апеляційну скаргу комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» залишено без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року у справі № 300/5602/21 без змін.

20 березня 2023 року КП «Івано-Франківськводоекотехпром» звернулось до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою про відстрочення виконання судового рішення, в якій просило відстрочити виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року в справі № 300/5602/21 строком на один рік з дня ухвалення судового рішення про відстрочення виконання.

На обгрунтування вимог заяви вказує на неможливість виконання вищевказаного судового рішення, оскільки КП «Івано-Франківськводоекотехпром» перебуває в скрутному фінансовому становищі та має дефіцит коштів для фінансування першочергових витрат, необхідних для забезпечення його функціонування, зокрема виплати заробітної плати, сплати податкових та поточних господарських зобов`язань, зокрема, оплати спожитої електричної енергії, заборгованість за яку станом на 20 березня 2023 року становить 8669317,35 грн. Крім того, зазначає, що виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, розглянувши його прохання про можливість внесення в найближчий час в статутний капітал КП «Івано-Франківськводоекотехпром» 40892967 грн, листом від 16 березня 2023 року № 23/16.7-14 повідомив про те, що рішенням Івано-Франківської міської ради № 227-32 від 22 грудня 2022 року «Про бюджет Івано-Франківської міської територіальної громади на 2023 рік» не передбачено видатки для виконання рішення суду. Вказує, що в 2023 році в умовах воєнного стану виділити кошти на сплату вищезазначеної суми немає можливості, тому просить відстрочити виконання рішення на один рік з дня ухвалення судового рішення про відстрочення його виконання.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року в задоволенні заяви комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» про відстрочення виконання рішення суду у справі № 300/5602/21 відмовлено.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями КАС України передбачено підстави відстрочення боргового зобов`язання судом, однак вказані підстави не є вичерпними та мають застосовуватися в сукупності з нормами матеріального права. Пунктом 13 статті 17 Бюджетного кодексу України забороняється реструктуризація заборгованості суб`єктів господарювання перед державою за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою). Враховуючи правову природу боргу, що є предметом стягнення у рішенні суду від 26 серпня 2022 року № 300/5602/21 та заборону реструктуризації заборгованості суб`єктів господарювання перед державою за кредитами (позиками), залученими державою, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заява КП «Івано-Франківськводоекотехпром» про відстрочення виконання рішення суду від 26 серпня 2022 року у справі № 300/5602/21, є необґрунтована та не підлягає до задоволення.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, КП «Івано-Франківськводоекотехпром» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким заяву про відстрочення виконання судового рішення задовольнити повністю та відстрочити виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року у справі № 300/5602/21 на один рік з дня ухвалення судового рішення про відстрочення його виконання.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про відстрочення виконання судового рішення. Зокрема, зазначає, що пункт 13 ст. 17 Бюджетного кодексу України стосується відносин виключно контролюючого органу та суб`єкта господарювання, а застереження щодо заборони реструктуризації стосуються виключно контролюючого органу, яким суд адміністративної юрисдикції у цьому питанні не є. Посилається на висновки Верховного Суду, у яких вказано, що інститути розстрочення/відстрочення податкового боргу платника податків та розстрочення/відстрочення виконання судового рішення не можуть ототожнюватись, тому, розглядаючи питання відстрочення виконання судового рішення, суди мають застосовувати положення КАС України. Зазначає, що суд першої інстанції не дав жодної оцінки обставинам, що істотно ускладнюють виконання рішення, вказаним у заяві про відстрочення виконання судового рішення, зокрема, щодо перебування у скрутному матеріальному та фінансовому становищі. Вказує, що за березень-квітень 2023 року на виконання рішення суду ним сплачено 2350014,58 грн боргу.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про відстрочення виконання судового рішення. Вказує на недотримання заявником вимог ст. 100 ПК України в частині визначення підстав до відстрочення податкового боргу, а саме відсутність економічного обґрунтування, яке свідчить про можливість погашення грошових зобов`язань або податкового боргу та/або збільшення податкових надходжень до відповідного бюджету внаслідок застосування режиму відстрочення, протягом якого відбудуться зміни політики управління виробництвом чи збутом такого платника податків.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство фінансів України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що частиною 13 статті 17 Бюджетного кодексу України забороняється реструктуризація заборгованості суб`єктів господарювання перед державою за кредитами (позиками), залученими державою або під державні (місцеві) гарантії, за кредитами з бюджету, крім розстрочення її сплати під час санації такого суб`єкта господарювання за участю інвестора, який бере на себе солідарні зобов`язання щодо погашення такої заборгованості, на строк не більше трьох років на підставі договору, укладеного між таким суб`єктом господарювання, інвестором та податковим органом. Звертає увагу на те, що скаржник у заяві про відстрочення виконання рішення просить суд відстрочити виконання рішення суду строком на один рік з дня ухвалення судового рішення про відстрочення виконання, що суперечить положенням частини п`ятої статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідачем подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу ГУ ДПС в Івано-Франківській області, в якій зазначено, що при розгляді заяви про відстрочення виконання рішення суду першочерговому правозастосуванню підлягають норми КАС України і не підлягають застосуванню норми статті 100 ПК України та ст. 17 БК України. Звертає увагу на те, що згідно з нормами ч. 5 ст. 378 КАС України відстрочення виконання судового рішення можливе як у випадку окремого звернення із заявою, так і в резолютивній частині рішення при ухваленні рішення по суті. Вказує, що станом на 06 червня 2023 року в загальному частково виконано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року у справі № 300/5602/21 на суму 8850179,12 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями.

У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, відповіді на відзив на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для відстрочення виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року у цій справі.

Проте, колегія суддів не погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень є органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 378 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Згідно з ч. 3 ст. 378 КАС України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до ч. 4 ст. 378 КАС України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання самої особи або членів її сім`ї, її матеріальне становище;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Частиною 5 ст. 378 КАС України також визначено, що відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення рішення, ухвали, постанови.

Проаналізувавши вищевказані норми, колегія суддів зазначає, що підставою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим адміністративним судом способом. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору та інші обставини справи.

Підставою для відстрочення/розстрочення виконання рішення є звернення особи із заявою до суду про відстрочення/розстрочення з обумовленням причин неможливості виконати судове рішення у встановлений законом строк, тобто за доведеністю обставин, що ускладнюють його виконання, або роблять його неможливим.

Вказана норма КАС України не містить конкретного переліку обставин для відстрочення/розстрочення виконання судового рішення, а лише встановлює критерії для їх визначення у вигляді істотного ускладнення виконання рішення або неможливості його виконання.

Разом з тим, під обґрунтованими підставами слід розуміти наявність виключних обставин, які є об`єктивно непереборними, тобто такими, що ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення суду у раніше встановлений судом спосіб. Наявність таких обставин має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Вирішуючи питання про відстрочення/розстрочення виконання рішення, суд із певною свободою розсуду повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору, наявність надзвичайних непереборних подій, інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини (зокрема, ненадання (несвоєчасне надання) бюджетних асигнувань або бюджетних зобов`язань заявнику та/або недоведення (несвоєчасне доведення) фінансування видатків до заявника - отримувача бюджетних коштів в обсязі, достатньому для своєчасного виконання ним грошових зобов`язань та/або погашення податкового боргу).

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013, розстрочення виконання рішення суду означає виконання його частинами, встановленими судом, з визначеним інтервалом у часі; строки виконання рішення частинами (сплата грошових сум частками тощо) визначаються судом.

Конституційний Суд України також зазначив, що розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності та пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників. При встановленні можливості розстрочення виконання рішення, суд не може змінювати суті винесеного у справі рішення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що питання розстрочення або відстрочення рішення суду знаходяться в площині процесуального права.

Стосовно посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на пункт 13 статті 17 Бюджетного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 8 статті 17 Бюджетного кодексу України, у разі виконання державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) гарантійних зобов`язань перед кредиторами шляхом здійснення платежів за рахунок коштів державного (місцевого) бюджету або шляхом укладання з такими кредиторами договорів про реструктурування сум, повернення яких гарантовано, у суб`єктів господарювання, зобов`язання яких гарантовані, з моменту такого виконання виникає прострочена заборгованість перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) за кредитами (позиками), залученими під державні (місцеві) гарантії, в обсязі фактичних витрат державного (місцевого) бюджету та/або таких реструктурованих сум, а до держави (Автономної Республіки Крим, обласної ради чи міської територіальної громади) переходять права кредитора та право вимагати від таких суб`єктів господарювання погашення заборгованості в установленому законом порядку, якщо такі права не були передбачені відповідними договорами.

Пунктом 9 статті 17 Бюджетного кодексу України визначено, що прострочена заборгованість суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) стягується з такого суб`єкта господарювання податковими органами, що є органами стягнення такої заборгованості у порядку, передбаченому Податковим кодексом Україниабо іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб`єкта господарювання.

Відповідно до пункту 13 статті 17 Бюджетного кодексу України, забороняється реструктуризація заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи міською територіальною громадою) або під державні (місцеві) гарантії, за кредитами з бюджету, крім розстрочення її сплати під час санації такого суб`єкта господарювання за участю інвестора, який бере на себе солідарні зобов`язання щодо погашення такої заборгованості, на строк не більше трьох років на підставі договору, укладеного між таким суб`єктом господарювання, інвестором та податковим органом. При цьому сума пені, нарахована внаслідок невиконання позичальником таких зобов`язань на реструктуризовану суму заборгованості, списується.

Проаналізувавши вищенаведені норми, колегія суддів зазначає, що пункт 13 ст. 17 Бюджетного кодексу України не підлягає застосуванню при розгляді заяви про відстрочення виконання судового рішення в порядку ст. 378 КАС України, оскільки питання розстрочення або відстрочення рішення суду знаходяться в площині процесуального права. Натомість, вищевказані положення Бюджетного кодексу України стосуються виключно відносин контролюючого органу та суб`єкта господарювання щодо погашення заборгованості.

Інститут розстрочення та відстрочення податкового боргу платника податків, що регулюється ст. 100 Податкового кодексу України (далі ПК України), є елементом процедури погашення податкового боргу платників податків в межах адміністрування податків та зборів як сукупності рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об`єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом (п.п.14.1.11 п.14.1 ст.14 ПК України), що узгоджується з визначеною у статті 1 сферою дії цього Кодексу.

Розстрочення/відстрочення виконання судового рішення (врегульоване КАС України) за самою своєю суттю відрізняється від розстрочення/відстрочення, передбаченого ст.100 ПК України, вказані процедури реалізуються різними суб`єктами (відповідно судами та контролюючими органами) та за ініціативою різних осіб (розстрочення/відстрочення виконання судового рішення може відбуватись за заявою особи, яка бере участь у справі, сторони виконавчого провадження або за ініціативою суду, тоді як питання відстрочення/розстрочення податкового боргу може бути порушено виключно платником податків), а також різняться їх нормативним регулюванням (положення КАС України та ПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що інститути розстрочення/відстрочення податкового боргу платника податків та розстрочення/відстрочення виконання судового рішення не можуть ототожнюватись, а відтак, розглядаючи питання розстрочення/відстрочення виконання судового рішення, слід застосовувати положення КАС України.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 06 вересня 2022 року у справі № П/811/904/17.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання відстрочення виконання судового рішення в порядку ст. 378 КАС України в частині правової оцінки наданих заявником доказів суд повинен дослідити питання про те, чи достатньо наведених заявником обставин для прийняття рішення про розстрочення виконання судового рішення, яким стягнуто податковий борг.

Згідно із ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

При розгляді заяви щодо розстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків розтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав має бути доведена боржником.

Відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення застосовується з метою зменшення надмірного тягаря на боржника, якщо такий тягар може призвести до виникнення ситуації, за якої виконання судового рішення стане взагалі неможливим.

При цьому, інститут розстрочення виконання судового рішення спрямований на вжиття таких заходів, які б дозволили виконати боржнику судове рішення протягом певних проміжків часу у відповідних частинах.

Проте, судом першої інстанції не надано жодної оцінки обставинам, що істотно ускладнюють виконання рішення, на які КП «Івано-Франківськводоекотехпром» посилалось у своїй заяві.

Так, на підтвердження скрутного матеріального та фінансового стану відповідачем до заяви про відстрочення виконання судового рішення було надано, зокрема, звіт про фінансовий стан підприємства на 31 грудня 2022 року та звіт про фінансові результати за 2022 рік (т.4., а.с.11-12).

Із вищевказаних звітів слідує, що за 2022 рік КП «Івано-Франківськводоекотехпром» отримало збиток в сумі 30046000 грн. Заявником зазначено, що основною причиною збиткової господарської діяльності є економічно необгрунтовані діючі тарифи на послуги підприємництва, які не покривають собівартість послуг та не передбачають витрат на виконання рішення суду. Вказано, що ним надаються послуги централізованого водопостачання та водовідведення споживачам Івано-Франківської територіальної громади та м. Тисмениця. Звернуто увагу на незадовільний стан розрахунків споживачів за надані ним послуги, який значно погіршився в умовах воєнного стану, зокрема, станом на 01 лютого 2023 року дебіторська заборгованість за надані послуги становила 48842887 грн, а за послуги централізованого водовідведення 46006398 грн. Крім того, вказано на дефіцит коштів на фінансування пешочергових витрат, зокрема, виплати заробітної плати, оплати спожитої електроенергії, заборгованість за яку, станом на 20 березня 2023 року, становить 8669317,35 грн.

Крім того, КП «Івано-Франківськводоекотехпром» звертає увагу на те, що виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, розглянувши його прохання про можливість внесення в найближчий час в статутний капітал КП «Івано-Франківськводоекотехпром» 40892967 грн, листом від 16 березня 2023 року № 23/16.7-14 повідомив про те, що рішенням Івано-Франківської міської ради № 227-32 від 22 грудня 2022 року «Про бюджет Івано-Франківської міської територіальної громади на 2023 рік» не передбачено видатки для виконання рішення суду. З огляду на наведене вказує, що в 2023 році в умовах воєнного стану виділити кошти на сплату вищезазначеної суми боргу немає можливості, тому просить відстрочити виконання рішення на один рік з дня ухвалення судового рішення про відстрочення його виконання (том 4, а.с.26-28).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що після подання апеляційної скарги станом на 06 червня 2023 року КП «Івано-Франківськводоекотехпром» в загальному частково виконано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року у справі № 300/5602/21 на суму 8850179,12 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями, долученими до матеріалів справи. Вищевказане свідчить про добросовісне виконання боржником своїх зобов`язань та виключає сумніви у належному їх виконанні у майбутньому.

Колегія суддів вважає, що заявником доведено наявність обставин, що суттєво ускладнюють або унеможливлюють виконання судового рішення, також в матеріалах справи наявні платіжні інструкції, які свідчать про часткове погашення наявної заборгованості після ухвалення ухвали судом першої інстанції. Заявником підтверджено те, що від виконання рішення він не ухиляється та не уникає його виконання, а шукає способи погашення заборгованості, що, в свою чергу, є виявом добросовісності намірів заявника по виконанню зобов`язань щодо сплати податкового боргу.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 05 березня 2020 року по справі № 820/1509/17.

Водночас, при вирішенні питання про розстрочення виконання рішення судом апеляційної інстанції враховано, що відмова у задоволенні заяви може призвести до негативних наслідків, зокрема, зупинення роботи підприємства, неможливості вносити своєчасно та в повному обсязі податки та інші обов`язкові платежі.

Стосовно посилання контролюючого органу на те, що відстрочення виконання рішення суду строком на один рік з дня ухвалення судового рішення про відстрочення виконання суперечить положенням частини п`ятої статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 378 КАС України визначено, що відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення рішення, ухвали, постанови.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що приписами КАС України не передбачено можливості продовження чи поновлення такого строку, отже, він є присічним, та не може перевищувати одного року з дня ухвалення рішення, ухвали, постанови.

Юридична природа строків в адміністративному судочинстві полягає у тому, що вони є фундаментальною правовою категорією, оскільки визначають певні моменти, періоди, з настанням та закінченням яких пов`язані конкретні юридичні наслідки; мають вагоме практичне значення, що полягає у забезпеченні реалізації принципів правової визначеності та рівності учасників, їх дисциплінованості; виступають гарантією своєчасного судового захисту прав та інтересів осіб у публічно-правових спорах.

З огляду на вищезазначене, встановлення строків відстрочення виконання судового рішення у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу виконання прийнятого судового рішення не матиме невизначеної дії у часі. Тобто встановлений строк відстрочення виконання судового рішення сприяє уникненню ситуації правової невизначеності.

З урахуванням наведеного правового регулювання питання відстрочення виконання судового рішення, дослідивши та оцінивши надані сторонами пояснення і письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем підтверджено факт перебування підприємства у важкому фінансовому становищі, що об`єктивно унеможливлює виконання ним рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року, зважаючи на значну суму стягнуту з нього цим рішенням, а також того, що відповідач не ухиляється від виконання рішення та не уникає його виконання, а навпаки здійснює пошук способів погашення заборгованості, що в свою чергу є виявом добросовісності намірів заявника по виконанню зобов`язань щодо сплати податкового боргу.

Доводи позивача про те, що заявник не надав доказів наявності виняткових обставин, які можуть бути підставою для відстрочення сплати податкового боргу, а саме форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), визначених Законом України «Про торгово-промислові палати в Україні», що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно з описаними вище нормами ст. 378 КАС України форс-мажорні обставини не є єдиною та виключною підставою для відстрочення виконання судового рішення в адміністративній справі.

За таких обставин відстрочення виконання не призводить до невиконання рішення, а навпаки створює умови для його добровільного виконання боржником, з урахуванням реального майнового стану боржника.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви КП Івано-Франківськводоекотехпром» про відстрочення виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року у справі № 300/5602/21 строком на один рік з дня його ухвалення, тобто до 26 серпня 2023 року.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання відстрочення виконання судового рішення, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року про відмову у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду у справі № 300/5602/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою заяву Комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» про відстрочення виконання судового рішення задовольнити частково.

Відстрочити виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року у справі № 300/5602/21 строком на один рік з дня його ухвалення, тобто до 26 серпня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 15 червня 2023 року.