Справа № 461/4146/23
Суддя: Стрельбицький В. В.
Дата ухвалення: 2023-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 461/4146/23
Провадження № 2-а/461/210/23
УХВАЛА

14.06.2023 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі головуючого судді Стрельбицький В.В., розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

Фактичні обставини справи, суть питання, яке вирішується суддею.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. Посилаючись на викладені у позові обставини, ОСОБА_1 просить визнати протиправною та скасувати постанову від 18.05.2023 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАС № 7011967 про притягнення його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у сумі 255 грн., провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 127 КУпАП закрити, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 30.05.2023 року, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано останньому термін для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду, протягом 10 днів, з моменту отримання ухвали. Копію ухвали скерована позивачу шляхом надсилання на зазначену ним електронну адресу, а також рекомендованою кореспонденцією за адресою вказаною ОСОБА_1 у позовній заяві.

13.06.2023 року до суду надійшло клопотання позивача, відповідно до прохальної частини якого останній просить застосувати Конституцію України, Закон України та частину 2 ст. 288 КУпАП, який введений в дію Законом України та має найвищу юридичну силу, для забезпечення позивачу реального доступу до правосуддя, відкриття провадження у справі та призначити справу до розгляду, уважно розглянути та задовольнити повністю. В обов`язковому порядку застосувати у цій справі рішення Європейського суду з прав людини у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» від 26 липня 2011 року, «Креуз проти Польщі» 19 червня 2001 року.

Автор клопотання також просить врахувати те, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права, а також врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 липня 2022 р. у справі № 242/790/18 та забезпечити позивачу реальний доступ до правосуддя та дотриматись вимог передбачених частиною четвертою статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якими визначено, що особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

Мотивуючи подане клопотання, позивач, зокрема зазначає, що статтею 3 КАС України визначено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Частинами 1-3 статті 7 КАС України визначено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За твердженням ОСОБА_1 , суд в ухвалі про залишення позовної заяви останнього без руху, у зв`язку з несплатою судового збору, не врахував, що діючою Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України та КУпАП не передбачено та не надано права суду приймати рішення на підставі виключно постанов Великої Палати Верховного Суду, висновки, якої в даному випадку суперечать прямій нормі КУпАП України.

Судовий збір позивачем не сплачено.

Мотиви та висновки судді, а також положення закону,

яким керувався суддя, постановляючи ухвалу.

Дослідивши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 , а також подане ним клопотання, приходжу до висновку, що позивачем не було усунуто недоліків позовної заяви, а наведені у клопотанні мотиви є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, виходячи з нижченаведеного.

У відповідності до ч. 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч. 3 ст. 9 КАС).

Особа, звертаючись до суду у порядку адміністративного судочинства, подає позовну заяву, яка повинна відповідати вимогам встановленим ст.160-161 КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 169 КАС України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Частиною 3 ст.161 КАС України встановлено, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Спеціальним законом, що регламентує та визначає правові засади сплати судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору в Україні є Закон України «Про судовий збір».

Відповідно до статей 3,5 ЗУ «Про судовий збір», серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору при зверненні до суду, немає осіб, які б звільнялися від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви щодо оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, а також відсутні положення, що виключали б позовну заяву щодо оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення з переліку документів за подачу до суду яких не сплачується судовий збір.

Так, постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення без руху, оскільки до позовної заяви позивачем не було додано документу про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документу, який підтверджував би підстави звільнення останнього від сплати судового збору відповідно до закону, суд керувався положеннями КАС України та спеціальним законом, що регулює порядок сплати судового збору.

Частина 1 ст. 3 КАС України встановлює, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У статті 7 КАС України , серед іншого, наведено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, сам по собі той факт, що ухвалюючи рішення у справі, суд вказав на Кодекс на підставі положень якого ухвалювалось відповідне процесуальне рішення (Кодекс адміністративного судочинства України), а у цьому Кодексі прямо зазначено якими нормативними актами і у якому порядку він повинен керуватися, свідчить, що твердження заявника про те, що судом не були застосовані положення Конституції України або іншого нормативного акту є абсолютно надуманими.

Процесуальні положення не вимагають від суду (судді) обов`язку наводити у своїх рішеннях абсолютно усі нормативні акти які визначають його діяльність, адже за такою логікою рішення судів викладались у достатньо об`ємній формі, що б значно ускладнювало їх сприйняття. Зокрема, за такою логікою суд повинен би був викладати у всіх рішеннях положення нормативних актів, які визначаються систему судоустрою та засади її діяльності, засади діяльності конкретного суду, норми матеріального права та процесуального закону тощо.

У цьому контексті варто відзначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці неодноразово висловленій у відповідних рішеннях, висловлюючись стосовно стандартів мотивування судами своїх рішень вказував на те, що не можна тлумачити п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Наведені положення також враховані суддею при ухваленні рішення про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Так, на підставі вищезазначених норм, судом було враховано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18 березня 2020 року в справі № 543/775/17, де зазначено з метою роз`яснення позивачу порядку та суми, яку необхідно сплатити останньому при зверненні до адміністративного суду з адміністративним позовом, у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 3,5 Закону України «Про судовий збір», які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. Розмір судового збору за подання позовної заяви складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, який передбачав, що судовий збір при оскарженні постанов про адміністративне правопорушення сплаті не підлягає, та зазначила, що чинне законодавство містить ставку судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги у справі про оскарження постанови про адміністративне правопорушення та подальшому оскарженні позивачем та відповідачем судового рішення. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

У зв`язку з вищенаведеним, твердження ОСОБА_1 про те, що постановляючи ухвалу про залишення без руху позовної заяви останнього, суд керувався виключно постановою Великої Палати Верховного Суду є помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Як повторно підкреслює суд, він при здійсненні правосуддя у даній справі виходив, серед іншого, із засад визначених у статті 7 КАС України, тобто з того, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Таким чином, твердження позивача про те, що суд керувався виключно постановою Великої Палати Верховного Суду є хибним, необґрунтованим та безпідставним.

Стосовно доводів позивача про обов`язкове застосування висновків Верховного Суду викладених ним у постанові від 21 липня 2022 р. у справі № 242/790/18, слід зазначити наступне.

У постанові від 22 березня 2023 року Великої Палати Верховного Суду (справа № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22), серед іншого, наведено наступне.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень (пункт 49) зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід має очевидно застарілий характер внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Водночас, оцінюючи доводи позивача щодо застосування практики касаційного суду, суд виходить з того, що висновки Верховного Суду не можна застосовувати поза контекстом відповідної постанови, оскільки вони сформульовані виходячи з конкретних обставин справи. Отже, оцінюючи наведені доводи позивача суд виходить з необхідності оцінки висновку Верховного Суду з точки зору релевантності і прийнятності до даної справи, оскільки з врахуванням фактичних обставин справи він може бути неприйнятним.

Процесуальний закон зобов`язує суди враховувати висновки Верховного Суду, але враховуючи такі висновки слід виходити з того чи є вони релевантними до конкретних правовідносин.

Висновки, які є обов`язковими для врахування судами нижчих інстанцій, це висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені судом касаційної інстанції у своїх рішеннях. Згідно з процесуальним законодавством України пріоритетними є норми закону. У свою чергу, висновки, викладені у судових рішеннях касаційного суду слід кваліфікувати як застосування норм закону, що має обов`язковий характер, а не створення нових норм права як обов`язкових правил поведінки.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок тлумачення цієї норми при касаційному розгляді справи, викладений у мотивувальній частині відповідного рішення касаційного суду в контексті конкретних її обставин.

У п. 42, 43 постанови ВП ВС від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження №11-377апп18), наводячи обґрунтування відступу від правової позиції Великої Палати Верховного Суду, зазначено, що у пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom"), заява N 27238/95, Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути: вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

В свою чергу, таких підстав позивачем не наведено.

Водночас, у п. 44 цієї ж постанови зазначено, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (див. Окремі думки суддів Великої Палати Верховного Суду щодо постанови від 12 червня 2018 року у справі №823/378/16).

Так, у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 року у справі №242/790/18, на яку у своєму клопотанні посилається сам позивач ОСОБА_1 , предметом дослідження касаційного суду була законність рішення апеляційного суду про залишення без руху і повернення апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

У свою чергу, наведений вище висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18 березня 2020 року у справі №543/775/17 стосується саме дослідження питання застосування норм закону щодо наявності підстав для звільнення особи від сплати судового збору при зверненні до суду першої інстанції з приводу оскарження рішення про притягнення до відповідальності.

Вказане свідчить про те, що фактичні обставини справи наведені у висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 543/775/17 очевидно є більш наближеними за своєю суттю та змістом до обставин у цій справі, ніж обставини у справі №242/790/18, а тому саме ці висновки враховуються судом, як більш релевантні.

Наведене вказує на те, що позивач, ставлячи під сумнів релевантність судової практики врахованої суддею при ухваленні рішення про залишення позову без руху, наводить практику, що стосується вирішення питань, які не можна назвати тотожними з питаннями які є предметом дослідження у даній справі. При цьому, позивач просить «в обов`язковому порядку застосувати таку практику».

Суд також виходить з того, що кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах:

-чи є правовідносини подібними (правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова ВП ВС від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), п. 68). При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин;

-чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

Не можна також не відзначити, що положення ч. 2 ст. 288 КУпАП, які позивач також просить «в обов`язковому порядку застосувати» викладено наступним чином: «Особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита». Водночас, позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху для сплати «судового збору».

Позивач акцентує увагу суду у своєму клопотанні на необхідності застосування наведеної ним практики Європейського суду з прав людини. Так, позивач у своєму клопотанні від 12.06.2023 звертає увагу на релевантність відповідної судової практики по відношенню до даної справи.

Оцінюючи наведені доводи позивача, а також його позицію щодо «обов`язкового застосування у цій справі» відповідних рішень ЄСПЛ, вважаю за необхідне відзначити наступне.

У справі «Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії» (рішення від 26 липня 2011 року), на яку вказує позивач, серед іншого, мали місце наступні обставини, які стосуються оцінки питання доступу до правосуддя та сплати судового збору.

Заявниця народилася 1929 року. Вона вийшла на пенсію і проживала в Бухаресті до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок падіння заявниця отримала травму голови та перелом лівої стегнової кістки, що вимагало чотириденної госпіталізації у лікарні CFR4 у Бухаресті. Після події заявниця стала страждати на амнезію, болі в плечі та стегні, а також труднощі при ходьбі. До 2003 вона повністю перестала рухатися.

На першому засіданні суд зазначив, що заявниця не сплатила передбачене законом судове мито і наказав їй сплатити 6 145 000 румунських леїв (250 євро). Заявниця, яка не могла сплатити цю суму, що була повним доходом її сім`ї за чотири місяці, сплатила лише 500 000 румунських леїв (20 євро), які вона зайняла у знайомих.

У цій справі Європейський Суд нагадав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на вирішення судом спору про його цивільні права та обов`язки. Таким чином, це положення втілює право на суд, у складі якого право на доступ до суду, а саме право на порушення справи судом у цивільних справах, представляє лише один аспект. Однак це право не є абсолютним. Воно може зазнавати обмежень, оскільки в силу самої його природи воно вимагає регулювання з боку держави, яка може обирати кошти, які використовуються з цією метою. Водночас ці обмеження не повинні зменшувати доступ до суду таким чином або в такому обсязі, що значною мірою сутність цього права буде зменшена. Вони повинні переслідувати законну мету і повинна підтримуватися розумна пропорційність між використовуваними засобами і метою (див., зокрема, Постанова Європейського Суду у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. United Kingdom) від 21 вересня 1994 р., § 65, Series A, № 294-B, Постанова Європейського Суду у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 р., § 31, Series A, № 333-B, і Постанова Європейського Суду у справі "Леваж престасьйон сервіс" проти Франції (Levages Prestations Services v. France) від 23 жовтня 1996 р., § 40, Reports of Judgments and Decisions 1996-V).

Європейський Суд вказував, що розмір мит, що оцінюється з урахуванням конкретних обставин справи, включаючи спроможність заявника до їх сплати та етап розгляду, на якому було встановлено обмеження, є фактором, що має істотне значення для визначення того, чи могла особа використовувати своє право доступу до суду або через розмір мита істота їх права на доступ до суду була применшена (див. Постанову Європейського Суду у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. United Kingdom) від 13 липня 1995 р., § 63, Series 316-B, та Постанова Європейського Суду у справі «Крейц (№ 1) проти Польщі» (Kreuz (№ 1) v. Poland), скарга № 28249/05, § 60, ECHR 2001-VI).

Крім того, Європейський Суд знаходив надмірними високі судові мита, які не були виправдані фінансовим становищем заявника, але розраховувалися на основі певного відсотка від суми, що є предметом розгляду у розгляді.

У свою чергу у справі «Креуз проти Польщі» (рішення від 19 червня 2001 року), яку позивач також просить «застосувати в обов`язковому порядку», серед іншого, мали місце наступні обставини.

Заявник скаржився, що він не мав права "доступу до суду" оскільки був змушений відмовитися від подання свого позову до цивільного суду через неспроможність сплатити надмірно високі суми судового збору, яких від нього вимагали на підставі польського права за подання цього позову. Він стверджував про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка у своїй відповідній частині визначає: "Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий … розгляд ... судом".

Суд у цій справі повторив, як він уже постановляв у багатьох випадках, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право подавати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, це положення, яке містить у собі "право на суд", з якого випливає право доступу до суду, тобто право порушувати провадження у суді в цивільних справах, становить лише один аспект; однак це є той аспект, який дійсно робить можливим використання подальших гарантій, закладених у пункті 1 статті 6. Такі характеристики судового провадження, як справедливість, відкритість та невідкладність, насправді не мають жодної цінності, якщо таке провадження передусім не порушено. І в цивільних справах навряд чи можна уявити верховенство права без можливості мати доступ до суду (див., серед багатьох інших авторитетних джерел, рішення Суду "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 січня 1975 року, серія A, N 18, с. 18, п. 34 (у кінці) та 35-36; і "Z та інші проти Сполученого Королівства" (Zand Others v. the United Kingdom) (GC) N 29392/95 ECHR 2001-, п. 91-93). "Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за Судом (див. "Голдер проти Сполученого Королівства" і "Z та інші проти Сполученого Королівства", "Ейрі проти Ірландії" (Airey v. Ireland), рішення від 9 жовтня 1979 року, серія A, N 32, с. 14-15, п. 26).

Суд ухвалив, що в деяких справах, особливо в тих, де обмеження, про які йдеться, стосувалися умов прийнятності апеляції, або в тих, де інтереси правосуддя вимагали, щоб заявник у зв`язку зі своєю апеляцією надавав гарантію сплати судових витрат понесених іншою стороною, на "доступ особи до суду" можуть бути накладені різноманітні обмеження, включно з фінансовими (див., наприклад, рішення від 19 грудня 1997 року у справі "Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії" (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), Reports of Judgments and Desisions 1997-VIII, с. 2955, п. 33; та рішення суду від 13 липня 1995 року у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy-Miloslavsky v. the United Kingdom), серія A, N 316-B, с. 80-81, п. 61 і наступні).

Суд також погодився, що можуть бути справи, у яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду від 28 травня 1985 року у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, N 93, с. 25, п. 59). Однак Суд мав переконатися в тому, що застосовані обмеження не зменшили для заявника можливості доступу до суду та не ускладнили йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права.

У цьому контексті Суд підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див., наприклад, рішення суду від 10 липня 1998 року у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд та ін." (Tinnelly & Sons Ltd. and Others) і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства" (McElduff and Others v. the United Kingdom), Reports 1998-IV, с. 1660, п. 72).

У наведеній справі заявник спочатку оспорював загальне правило щодо того, яким чином доступ до польського цивільного суду залежить від сплати судового збору, що становив певний відсоток або частку від вчиненого позову. Уряд наполягав, що стягнення судових зборів за провадження справ у суді за цивільними позовами не може розглядатись як таке, що суперечить пункту 1 статті 6 (див. пункт 44 вище).

Враховуючи зазначений вище виклад принципів, встановлених прецедентним правом, Суд ще раз нагадав, що він ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду (див. пункт 54 вище і, особливо, вищезазначене рішення, там само, пункт 61 і далі у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства").

Більше того, Суд вважав, що положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (див., mutatis mutandis, рішення суду у справі "Ейрі проти Ірландії", цитоване вище, там само, п. 25-26).

Відповідно Суд постановив, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Однак Суд наголосив, що сума зборів, призначена у світлі конкретних обставин цієї справи, включаючи спроможність заявника її сплатити та стадію, на якій перебував розгляд справи на той момент, коли обмеження було накладено, є важливими чинниками при визначенні того, скористалася ця особа своїм правом доступу до суду чи ні та чи мала "розгляд судом" (див. "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" та "Аїт-Мугуб проти Франції", рішення суду, цитовані вище, там само, пункт 63 і далі та пункт 57 відповідно). Чи обмежив збір, який був зобов`язаний сплатити заявник за порушення судової справи, його "право на суд" всупереч пункту 1 статті 6.

Враховуючи ці чинники, далі Суд має визначити, чи становила вимога сплати збору, зокрема за обставин цієї конкретної справи, обмеження, яке завдало шкоди самій суті права заявника на доступ до суду.

Однак Суд у цій справі зазначив, що польська судова влада відмовилася прийняти аргументи заявника про те, що він не спроможний сплатити судові збори, без отримання або розгляду будь-яких доказів, які суперечили б фактам, наданим ним у своїй декларації про доходи. Крім того, суди зробили певні припущення щодо фінансового стану заявника, які не були належним чином підтверджені фактами.

Суд зазначив, що збір, який вимагався від заявника за розгляд його справи, був надмірним. Внаслідок цього він утримався від позову, і його справу так і не було розглянуто судом. Це, на думку Суду, завдало шкоди самій суті його права на доступ до суду.

Спираючись на вищезазначені підстави, Суд зробив висновок, що накладання судових зборів на заявника становило непропорційне обмеження його права доступу до суду. Відповідно Суд

дійшов висновку про наявність порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Отже, детальний аналіз судової практики ЄСПЛ, яку позивач за його твердженням просить «в обов`язковому порядку застосувати», свідчить про те, що питання яким надавав оцінку Суд в частині судового збору (мита, витрат, платежів) для заявників в контексті забезпечення права на доступ до правосуддя оцінювалось з точки зору самого розміру таких платежів і їх значення для заявників.

Так, у першій справі заявниця, незважаючи на скрутне матеріальне становище сплатила частину судових зборів, а у другій заявник порушував питання звільнення від сплати судового збору внаслідок його надто великого розміру та з врахуванням свого матеріального становища.

У позовній заяві та клопотанні від 12.06.2023 року ОСОБА_1 не порушує питання звільнення від сплати судового збору чи його відстрочки, внаслідок його надмірного розміру або скрутного матеріального становища.

Варто також відзначити, що у справі «Креуз проти Польщі» заявник, який був бізнесменом, надавав суду декларацію про доходи, а у справі «Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії» було встановлено, що сума необхідних для прийнятності заяви судових зборів становила для заявниці розмір, який дорівнював повному доходу її сім`ї за чотири місяці.

Жодних даних та доказів про своє матеріальне становище, ОСОБА_1 суду не надає. Крім того, заявник не ініціює питання звільнення від сплати судового збору або відстрочки його сплати, внаслідок скрутного фінансового та матеріального становища.

Отже, очевидним є те, що обставини у наведених позивачем рішеннях ЄСПЛ не є тотожними у справі за позовом ОСОБА_1 , адже у наведених справах ЄСПЛ оцінювалась спроможність заявників сплатити судові витрати у визначеному розмірі, а у даній справі позивач взагалі заперечує свій обов`язок сплатити судовий збір, незважаючи на мотиви наведені судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху. По суті ОСОБА_1 переоцінює на власний розсуд рішення суду, наводячи власне тлумачення законодавства, до того ж, оцінює висновки суду маніпулюючи певними фактами, наводячи твердження на кшталт: «Суд в оскаржуваній ухвалі, на жаль не врахував, що діючою Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, КУпАП не передбачено та не надано права суду приймати рішення на підставі виключно постанов Великої палати Верховного суду, висновки, якої в даному випадку суперечать прямій нормі КУпАП України».

Окремо слід відзначити, що розмір судового збору визначено, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого з 01.01.2023 року Законом України «Про Державний бюджет на 2023 рік» (2684 грн.) та становить 536 грн. 80 коп., тобто 20 відсотків від прожиткового мінімуму для працездатної особи. Отже, такий розмір не можна назвати очевидно надмірним для сторони у ситуації коли у суду відсутні будь-які дані про її матеріальне становище.

Окрім того, варто також звернути увагу позивача на норми ч. 1 ст. 139 КАС України, відповідно до яких, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Отже, з урахуванням наведеного сплачений позивачем судовий збір, у разі задоволення позову підлягав би стягненню з суб`єкта владних повноважень за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача.

Таким чином, сплата судового збору жодним чином не перешкоджає ОСОБА_1 доступу до суду чи ускладнює цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самому праву останнього.

Згідно положень п. п. 2, 6 ч. 5 ст. 44 КАС України, учасники справи зобов`язані, серед іншого, сприяти своєчасному розгляду справи та виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Частиною першої статті 45 КАС України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Відповідно до ч. 6 ст. 169 КАС України, про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу.

Враховуючи те, що позивач не усунув недоліки позовної заяви наведені в ухвалі Галицького районного суду м. Львова від 30.05.2023 року, суд приходить до висновку, що матеріали позовної заяви, слід вважати не поданими та повернути позивачу.

Суд також вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що, відповідно до ч. 8 ст. 169 КАС України, повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, отже повернення даної позовної заяви не є перешкодою для позивача реалізувати право на доступ до суду.

Керуючись ст. 169 КАС України, -

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення ? повернути позивачу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали складено 14 червня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький