Справа № 320/8287/23
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року Справа № 320/8287/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Київської обласної прокуратури до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинська О.М. про визнання протиправними рішень та дій, скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась Київська обласна прокуратура (далі позивач, прокуратура) із позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі відповідач -1, ДВС, виконавча служба), Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинська О.М. (далі відповідач 2, державний виконавець), у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови від 04.01.2023 у виконавчому провадженні №70646633 про стягнення виконавчого збору з Київської обласної прокуратури у розмірі 26 800,00 грн.;

- визнати протиправною та скасувати постанову Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської О.М. від 04.01.2023 у виконавчому провадженні №70646633 про стягнення з Київської обласної прокуратури у розмірі 26 800,00 грн.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив про те, що за наслідками вирішення розгляду справи №640/23222/19 щодо скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022 частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Окружного адміністративного суду від 29.09.2021 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку скасовано та прийнято нову рішення про часткове задоволення, прокуратуру зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_2 19 975,18 грн. без вирахування розміру обов`язкових платежів, та в іншій частині рішення окружного суду залишено без змін. Верховним Судом ухвалою від 08.12.2022 у справі № 640/23222/19 відмовлено у відкритті касаційної скарги щодо оскарження прокурором постанову апеляційної інстанції. На підставі виконавчого листа від 09.12.2022 № 640/23222/19 державним виконавцем відкрито постановою від 04.01.223 виконавче провадження №70646633 та постановою від 04.01.2023 стягнуто з прокуратури виконавчий збір у розмірі 26800,00 грн. Прокуратура вважає постанову про стягнення виконавчого збору такою, що суперечить вимогам ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 13, 27 Закону України «Про виконавче провадження», зауважує, що державним виконавцем помилково визначено, що резолютивна частина рішення суду є вимогою немайнового характеру, у зв`язку з чим безпідставно застосовано ч. 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки спірна постанова державного виконавця впливає на майновий стан позивача, посилаючись на рішення Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №820/3356/16, від 17.07.2019 №803/3906/15 та роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 та від 30.03.2012 №5 де вказано, що позовні вимоги немайнового характеру відносяться до вимог, які підлягають вартісній оцінці та згідно постанови апеляційної інстанції про стягнення вихідної допомоги є зобов`язальною майновою вимогою, наслідком якої є зміна майнового стану ОСОБА_3 , та вказані обставини не були враховані державним виконавцем при прийняті спірної постанови, відповідно така підлягає скасуванню.

03.04.2023 ухвалою суду дана позовна заява була відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 169 КАС України залишена без руху у зв`язку із невідповідністю останньої ч. 3 та ч. 4 ст. 161 КАС України та визначено позивачу порядок та строк усунення недоліків позовної заяви.

03.05.2023 позивачем недоліки позовної заяви повністю усунуто.

05.03.2023, ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи (у письмовому провадженні) та в порядку, визначеному положеннями ст. 287 КАС України, призначено розгляд справи у письмовому провадженні на 23 травня 2023 року о 13:00 год.

Також, вказаною ухвалою суду згідно ст. 77, 80 КАС України витребувано докази по справі від відповідача, а саме, завірені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження №70646633 та запропоновано подати до суду відзиви на позов.

23.05.2023 через систему "Електронний суд" отримано відзив від представника відповідачів Департаменту ДВС Міністерства юстиції України та державного виконавця.

На вимогу суду отримано копії матеріалів виконавчого провадження №70646633.

У своєму відзиві відповідач вважає позов прокуратури безпідставним та необґрунтованим, державний виконавець діяв в межах положень Закону України «Про виконавче провадження», під час виконання виконавчого листа від 09.12.2022 №640/23222/19 щодо зобов`язання Київської обласної прокуратури нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку в сумі 19 975,18 грн., без вирахування розміру обов`язкових платежів, постановою від 04.01.2023 було відкрито виконавче провадження № 70646633 та у відповідності до положень ч. 3 та ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень Інструкції №512/5 винесено спірну постанову про стягнення виконавчого збору. Відповідач також зауважив, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією виконавця, яку він здійснює у межах виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою симулювання боржника виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України від 13.12.2010 №3 зазначено, що стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належить до видів відповідальності, за невиконання рішення самостійно та за не виконання без поважних причин, що зобов`язує боржника вчинити дії. Також, ДВС звертає увагу, що винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. Посилаючись на ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», ДВС вказує, що рішення суду в даній справі має немайновий характер, оскільки за вказаною нормою до рішень немайнового характеру відносяться, зокрема, інші рішення, за якими боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматись від здійснення таких дій, тому позиція позивача є необґрунтованою, в задоволенні позову просить суд відмовити.

23.05.2023 від позивача Київська обласна прокуратура надійшла до справи відповідь на відзив Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, в якій позивач наполягає на безпідставній позиції відповідача щодо правомірності спірної постанови, резолютивна частина рішення суду у справі № 640/23222/19 про стягнення вихідної допомоги у визначеній судом суми є вимогою майнового характеру, ДВС неправомірно застосовано ч. 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», позов просить суд задовольнити.

Клопотань чи заяв, а також додаткових документів, від сторін по справі до суду не надійшло.

23.05.2023, ухвалою суду вирішено здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Таким чином, адміністративна справа вирішується судом у порядку письмового провадження за наявними у ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм наступну правову оцінку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року у справі №640/23222/19 у задоволенні позову № 25/11/1-19 від 25.11.2019, з урахуванням поданих уточнень згідно заяви № 326/05/21-Р від 27.05.2021 «Про зміну предмету позову», ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника позивача Романюка Р.О. задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку скасовано та прийнято в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано Київську обласну прокуратуру (адреса: 01601, м. Київ, бул. Лесі Українки, буд. 27/2, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить 19 975 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять) гривень 18 копійок, без вирахування розміру обов`язкових платежів, в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року - залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі №640/23222/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київської обласної прокуратури на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у справі №640/23222/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Києво - Святошинська місцева прокуратура Київської області про поновлення на роботі.

Відтак, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у справі №640/23222/19 набрала законної сили 03.11.2023 та підлягає виконанню.

ОСОБА_1 видано виконавчий лист 09.12.2022 № 640/23222/19 зі строком пред`явлення до виконання до 04 листопада 2025 року.

З матеріалів виконавчого провадження № 70646633 вбачається, що до відповідача за вх. № 78 від 03.01.2023 надійшла заява про відкриття виконавчого провадження від стягувача ОСОБА_1 із оригіналом вказаного виконавчого документа.

04.01.2023 своєю постановою головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинська О.М. розглянуто заяву стягувача про примусове виконання виконавчого листа № 640/23222/19 виданого 09.12.2022, керуючись ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження № 70646633 щодо зобов`язання Київської обласної прокуратури (адреса: 01601, м. Київ, бул. Лесі Українки, буд. 27/2, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить 19 975 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять) гривень 18 копійок, без вирахування розміру обов`язкових платежів та вказано боржнику негайно виконати рішення суду протягом 10 днів.

Пунктом 3 вказаної постанови державного виконавця стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі визначеному ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно, державним виконавцем за ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 2 розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, постановою від 04.01.2023 стягнуто з боржника Київської обласної прокуратури мінімальні витрати виконавчого провадження у розмірі 401,85 грн.

Постановою від 04.01.2023 за ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» за ВП №70646633 стягнуто з боржника Київської обласної прокуратури виконавчий збір у сумі 26 800,00 грн.

Стягувач за даною постановою: Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України , р/р UA30001777 в Державна казначейська служба України, МФО, одержувач Міністерство юстиції України.

Пунктом 3 та п. 4 постанови така є виконавчим документом та набирає чинності з моменту її винесення зі строком пред`явлення до виконання три місяці.

Серед матеріалів виконавчого провадження № 70646633 вбачається виставлені державним виконавцем дві вимоги від 22.02.2023 № 706646633/20.1/18 та від 27.04.2023 №70646633/20.1/18 про повідомлення стану виконання рішення суду, надіслані на адресу боржника належним чином.

Судом не встановлено обставин закінчення виконавчого провадження № 70646633, відповідно рішення суду у справі №640/23222/19 боржником не виконано.

Вказані постанови державного виконавця від 04.01.2023 про відкриття виконавчого провадження, стягнення мінімальних витрат а виконавчого збору, надіслані боржнику та стягувачу належним чином.

Спірні правовідносини виникли між сторонами внаслідок того, що 04.01.2023 постановою за виконавчим провадженням № 70646633 головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинська О.М. стягнуто з боржника Київської обласної прокуратури виконавчий збір у сумі 26 800,00 грн.

Позивач, отримавши спірну постанову звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів, вважає, що державним виконавцем невірно застосовано ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначивши характер спору як немайновий, наполягає, що нарахування та виплата вихідної допомоги стягувачу за рішенням суду апеляційної інстанції є вимогою майнового характеру, оскільки наслідком нарахування та виплати суми стягнення є зміною майнового стану ОСОБА_1 , просить скасувати спірну постанову.

Відповідач в свою чергу вважає спірну постанову законною та обґрунтованою, зобов`язання визначене за виконавчим документом має за собою немайновий характер, а саме дії, які боржник зобов`язаний вчинити відносно стягувача, тому вважає вірним визначення суми виконавчого збору, в задоволенні позову просить суд відмовити.

Відповідно, предметом спору є постанова державного виконавця від 04.01.2023 за виконавчим провадженням №70646633 про стягнення з Київської обласної прокуратури виконавчого збору у розмірі 26 800,00 грн. винесеною одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим судом підлягає встановленню протиправність чи законність спірної постанови у відповідності до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України та дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначеного ч. 3 вказаної статті цього кодексу.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною другою та четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Суд зазначає, що за ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону № 1404-VIII строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

За ст. 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 15 Закону № 1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Статтею 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, серед переліченого: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки, а також виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, з урахуванням вказаного, зокрема: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч. 4 ст. 18 № 1404-VIII).

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 19 Закону 1404-VIII сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи (ч. 4 ст. 19 Закону 1404-VIII).

Згідно ч. 5 ст. 19 Закону 1404-VIII боржник, серед іншого, зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 8 ст. 19 Закону 1404-VIII).

Суд зазначає, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону - за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частиною 6 вказаної статті визначено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Суд враховує, що позивачу у даній справі не оскаржує постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.01.2023 за ВП № 70646633, спірним у справі є розуміння між сторонами предмету виконавчого листа № 640/23222/19 від 09.12.2022 щодо зобов`язальної його частини нарахувати та виплатити прокуратурою стягувачу ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 19 975,18 грн. без вирахування розміру обов`язкових платежів, визначення його характеру майнового чи не майнового, що відповідно впливає на застосування державним виконавцем ст. 27 Закону № 1404-VIII при визначенні розміру виконавчого збору для стягнення з боржника на користь стягувача Міністерства юстиції України у спірній постанові від 04.01.2023.

Спірна постанова від 04.01.2023 за ВП № 70646633 про стягнення виконавчого збору не виділена в окреме провадження, винесена державним виконавцем одночасно при прийняті постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно суд зазначає, що згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону № 1404-VIII за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII).

Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Частина 5 статті 27 Закону № 1404-VIII визначає випадки коли виконавчий збір не стягується.

Варто відмітити, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання. Останнє державний виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору та винести постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 13.02.2019 у справі № 295/13991/16-а, від 20.02.2019 у справі № 712/5014/17, від 28 січня 2021 року у справі №640/24233/19.

Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Отже, стягнення виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. Саме тому на час відкриття виконавчого провадження у державного виконавця відсутні законні підстави для того, щоб не вирішувати питання про стягнення виконавчого збору за виконавчим документом.

Згідно із частиною восьмою розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі Інструкція 512/5) про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Отже, як приписами статті 27 Закону № 1404-VІІІ так і положеннями Інструкції №512/5 чітко визначено обов`язок державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору при надходженні виконавчого документа державному виконавцю одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, положення Інструкції №512/5 слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог, зокрема Закону № 1404-VІІІ, та такі, що не можуть йому суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Так і в силу наведених вище положень Закону № 1404-VІІІ виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону № 1404-VІІІ, а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

Таким чином, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується "правомірна поведінка" державного виконавця.

Відтак, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання та при цьому, суд зауважує вкотре, до такі дії мають бути вчинені державним виконавцем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.

Згідно частин 1-3 статті 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відтак, порядок виконання таких рішень за якими боржник має вчинити дії, регулюється розділом VIII вказаного Закону.

До рішень немайнового характеру, які підлягають примусовому виконанню, належать рішення: про відібрання дитини, встановлення побачення з дитиною тощо; про виселення боржника, вселення стягувача; інші рішення, за якими боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматися від здійснення таких дій.

Суд зазначає, що немайновий характер відповідно наявний коли боржнику необхідно вчинити певні дії чи утриматись від вчинення певних дій, та в свою чергу майновий характер може бути лише в тому разі коли виконавчим документом визначено стягнення з боржника певної заборгованості, сум, наприклад, аліментів, заборгованість по заробітній платі.

Згідно постанови Шостого апеляційного адміністративного суду Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у справі №640/23222/19, яка набрала законної сили 03.11.2023 та підлягає виконанню вбачається зобов`язання Київської обласної прокуратури нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить 19 975 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять) гривень 18 копійок, без вирахування розміру обов`язкових платежів, що є діями зобов`язального характеру, які боржника вчинити на виконання рішення суду та зокрема, в даній справі на виконання виконавчого документа № 640/23222/19 від 09.12.2022, який підлягає примусовому виконанню прокуратурою.

Вимоги про стягнення з боржника суми вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, виконавчий документ № 640/23222/19 від 09.12.2022 не містить, у зв`язку з чим суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що виконавчий документ має майновий характер за предметом його виконання.

Спірна постанова від 04.01.2023 державного виконавця про стягнення виконавчого збору відповідає вимогам ст. 27 Закону № 1404-VIII, суд вважає, що відповідачем вірно визначено розмір виконавчого збору застосовуючи положення ч. 1 ст. 63 Закону № 1404-VIII щодо виконання виконавчого документа немайнового характеру.

Суд зазначає, що в кожному випадку за наслідками виконання виконавчого документа за яким необхідно здійснити нарахування та виплати стягувачу коштів чи то за стягненням безпосередньо визначеної у рішенні судом боржником, стягувач відповідно має наслідки зміни його майнового стану, та такі твердження позивача щодо майнових інтересів стягувача ОСОБА_1 не визначають характер виконання рішення суду за предметом пред`явленого виконавчого документа до виконання, та саме резолютивна частина вказаного вище рішення суду визначає та покладає на сторону по справі відповідні дії, обов`язки чи утримання від вчинення певних дій.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Позивач не обґрунтував та не надав належних та достатніх доказів щодо наявності обставин протиправності спірної постанови від 04.01.2023 про стягнення виконавчого збору винесену державним виконавцем в межах виконавчого провадження №70646633 та відповідач в свою чергу довів законність та правомірність спірної постанови.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про правомірність та законність винесеної державним виконавцем постанови від 04.01.2023 за виконавчим провадженням №70646633 про стягнення з прокуратури виконавчого збору в розмірі 26800,00 грн., відповідність останньої ч. 2 ст. 2 КАС України, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Водночас суд зауважує, що дії державного виконавця та винесені ним спірні постанови у даній справі прийняті у відповідності та з дотриманням положень чинного законодавства.

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах та системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Решта доводів та тверджень сторін по справі не впливають на висновки суду.

Питання щодо витрат по справі суд не вирішує за відсутність на те процесуальних підстав.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (підписання).

Суддя Войтович І.І.