Справа № 280/908/23
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 червня 2023 року м. Дніпросправа № 280/908/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.04.2023 в адміністративній справі №280/908/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Міністерства оборони України (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21.07.2022 №146;

зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу передбачену Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з захистом Батьківщини, у розмірі 300 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, у якому здійснюватиметься виплата, з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відмова відповідача у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності є протиправною. Зазначає, що 20.05.2019 позивача визнано особою із інвалідністю третьої групи, а 10.08.2021, враховуючи важку супутню патологію та оперативне лікування, позивачу встановлено другу групу інвалідності. Позивач зазначає, що заборона щодо виплати одної грошової допомоги, може мати місце лише у разі спливу дворічного строку саме після первинного встановлення інвалідності чи втрати працездатності через одне й те ж ушкодження здоров`я, а не внаслідок різних. При цьому, позивач вважає, що групи інвалідності призначались позивачу за різні захворювання, а тому обмеження виплати одноразової грошової допомоги дворічним строком не може застосовуватись. З урахуванням викладеного у позовній заяві, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10.04.2023 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити, посилаючись на порушення норм права.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.05.2019 ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю ІІІ групи, захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини та встановлено 40% втрати працездатності одноразово внаслідок: "мієлополінейропатія верхніх та нижніх кінцівок з рухливими та чутливими розладами на фоні соматичної патології. Органічний астенічний розлад". Підстава: витяг з протоколу ВЛК Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (протокол №171 від 12.04.2019).

17.05.2021 під час переогляду ОСОБА_1 підтверджено ІІІ групу інвалідності.

10.08.2021, враховуючи важку супутню патологію та оперив не лікування: "лівобічний кокс артроз ІІІ ст. Асептичний некроз голівки лівого стегна. СПО тотальне ендопротезування лівого кульшового суглобу 08.07.2021", на підставі "Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, "Інструкцією про встановлення груп інвалідності", затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.04.2011 №56, встановлено ІІ групу інвалідності, захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини, безстроково.

У зв`язку із встановленням позивачу ІІ групи інвалідності, позивач звернувся за отримання одноразової грошової допомоги.

Відповідно до Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21.07.2022 №146, позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки зміна групи інвалідності у заявника відбулась у понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

При цьому, у рішенні зазначено, що допомога у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності виплачена у сумі 480250 грн.

Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення про відмову в задоволені адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки з дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності позивачу (20.05.2019) до дня встановлення ІІ групи інвалідності (10.08.2021) минуло понад два роки, то позивач не має права на отримання ОГД в більшому розмірі. При цьому рішенням відповідача позивачу була призначена та виплачена ОГД, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, а тому збільшення ступеня втрати здоров`я останнім могло би бути підставою для виплати різниці між розміром допомоги за групу інвалідності та вже виплаченою сумою допомоги, за умови, що зміни здоров`я позивача відбулися у межах дворічного строку. В свою чергу, лише зміна/розширення діагнозу після встановлення первинної групи інвалідності не є підставою для доплати одноразової грошової допомоги без урахування двох річного обмежувального строку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з частиною першою статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Приписами частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ, заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, врегульовано Порядком № 975.

Згідно з пунктом 8 Порядку №975 (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ступеня втрати особою професійної працездатності) та абзацу 1 зазначеного пункту, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Предметом даного спору є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу, як інваліду другої групи, встановлену внаслідок травми, так, пов`язаної із захистом Батьківщини.

Згідно з частиною четвертою статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, яка набрала чинності з 01 січня 2014 року, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Надалі, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII (який набрав чинності з 01 січня 2017 року) частину четверту статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим, яким передбачено: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється». Змістовно абзац другий частини четвертої статті 16-3 Закону № 2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється.

Обидві ці норми (абзац перший та другий частини четвертої статті 16-3 Закону 2011-XII) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, дворічним строком. Дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності.

Таким чином, у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється. Вказані норми стали підставою для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи.

Разом з тим, на думку суду першої інстанції, оскільки в даному випадку встановлено, що 20.05.2019 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності та 40% втрати працездатності, у зв`язку з чим позивачу виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 480250 грн.

В подальшому, 17.05.2019 позивачу під час переогляду було підтверджено ІІІ групу інвалідності.

10.08.2021 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Отже, оскільки з дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності позивачу (20.05.2019) до дня встановлення ІІ групи інвалідності (10.08.2021) минуло понад два роки, то позивач не має права на отримання ОГД в більшому розмірі.

При цьому суд зазначає, що рішенням відповідача позивачу була призначена та виплачена ОГД, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, а тому збільшення ступеня втрати здоров`я останнім могло би бути підставою для виплати різниці між розміром допомоги за групу інвалідності та вже виплаченою сумою допомоги, за умови, що зміни здоров`я позивача відбулися у межах дворічного строку.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у даній справі, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За змістом статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Приписами даного Закону передбачена можливість виплати такої допомоги у більшому розмірі у разі встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотка втрати працездатності, однак право на отримання допомоги обмежувалось дворічним строком з моменту первинного встановлення інвалідності чи ступеня втрати працездатності.

Зокрема, пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Отже, якщо між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках та втратою працездатності у вигляді встановлення групи інвалідності пройшов термін понад два роки, відсутні підстави для призначення одноразової грошової допомоги.

Правова позиція щодо застосування пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII - висловлена Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 240/10153/19.

Відповідно до абзацу третього пункт 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності; у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Таким чином, момент набуття права на отримання одноразової грошової допомоги пов`язується з датою, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК). Заподіяння шкоди здоров`ю та оцінка його ступеню без встановлення такого факту уповноваженим органом - МСЕК, в т.ч. причинного зв`язку такої шкоди здоров`ю з проходженням військової служби, не створює підстав для виплати цієї допомоги.

Тому визначальним та достатнім для встановлення права на виплату одноразової грошової допомоги є не ступінь тяжкості ушкодження здоров`я, а рішення МСЕК про наявність такого ушкодження (яке викликало втрату працездатності або встановлення групи інвалідності). Встановлення інвалідності та/або встановлення часткової втраті працездатності без встановлення інвалідності не є самостійними та окремими підставами для виплати допомоги, оскільки законодавець застосовує такі поняття лише для визначення ступеня заподіяння шкоди здоров`ю.

Аналогічний правовий висновок висловлений Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у склад Верховного Суду у постанові від 02 грудня 2020 року у справ № 1.380.2019.006957.

Зокрема, за результатами розгляду справи № 1.380.2019.006957 Верховний Суд зазначив, що ті особи, стан здоров`я яких погіршиться після спливу двох років з часу первинного встановлення факту ушкодження здоров`я втрачають право на виплату одноразової грошової допомоги, в тому числі з врахуванням раніше виплаченої суми.

Дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок який спричинило ушкодження здоров9я після дворічного строку, відповідно де рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності, для обчислення строку самостійного правового значення не має.

Судова палата Верховного Суду дійшла висновку, що дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується : моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлене ступінь ушкодження здоров"я особи (незалежно від його виду, інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання.

Одночасно, Верховний Суд вказав, що такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров 'я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливе встановити достовірно.

Отже, оскільки з дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності позивачу (20.05.2019) до дня встановлення ІІ групи інвалідності (10.08.2021) минуло понад два роки, то позивач не має права на отримання ОГД в більшому розмірі.

Твердження про різні причини, та відповідно різні підстави для призначення одноразової грошової допомоги є помилковими, оскільки для обчислення дворічного строку - зміна причини інвалідності самостійного правового значення не має, і такий строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанов від 21 серпня 2019 року в справі № 806/2187/18, де, зокрема вказано, що відповідно до пункту 4 статті 16-. Закону № 2011 -XII дворічний строк обчислюється з дня первинного встановленню інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.

При цьому причина інвалідності (ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 17.02.2021 у справі №240/1623/20, оскільки у цій справі позивач у різний час отримав дві окремі ушкодження здоров`я, а саме, перше - під час перебування в зоні АТО у 2014 році внаслідок отриманого мінно-вибухового поранення з 04.10.2016 встановлено 15% втрати працездатності без встановлення інвалідності; друге - під час повторного перебування в зоні АТО у 2018 році, внаслідок отриманої мінно-вибухової травми 01.04.2019 встановлено II групу інвалідності.

Водночас, у справі, що розглядається інші фактичні обставини, а саме перша травма - 14.01.2016 отримана травма (закритий перелом зовнішньої кісточки праве гомілки), у зв`язку з чим 26.04.2016 Позивачу встановлено 10% втрат професійної працездатності; друга - в період військової служби виникли захворювання, у зв`язку з чим, 11.01.2022 позивачу встановлено III групу інвалідності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10.04.2023 в адміністративній справі №280/908/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 09 червня 2023 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва