Справа № 260/2008/23
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 червня 2023 року м. Ужгород№ 260/2008/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої - судді Маєцької Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області, в якій просить: 1) Визнати незаконним та скасувати рішення Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 31.01.2023 року №14 «Про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)»; 2) Зобов`язати Колочавську сільську раду Хустського району Закарпатської області затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0145 загальною площею 0,1200 га, яка розташована в АДРЕСА_1 та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та передати ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0145.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Колочавської сільради від 31.01.2023 року № 14 не містить підстав для відмови у погодженні та затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки. Позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером :03:002:0145 площею 0,12 га. Технічна документація із землеустрою щодо відновлення меж цієї земельної ділянки була розроблена у відповідності до вимог законодавства та містобудівної документації с. Горб, погоджена у визначений законом спосіб, розмір цієї ділянки не перевищує норм, визначених ст. 121 Земельного кодексу України. Як наслідок, позивач вважає, що у відповідача не було законних підстав для відмови у погодженні та затвердженні технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0145.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що заяву ОСОБА_1 від 27.01.2022 року було направлено на розгляд постійної комісії з питань земельних відносин, природокористування, планування територій, будівництва, житлово - комунального господарства, архітектури, транспорту та благоустрою. За результатами розгляду та вивчення заяви, комісія рекомендувала відмовити у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в зв`язку з невідповідністю площі земельної ділянки вказаної позивачем у технічній документації площі, зазначеній у погосподарському обліку Колочавської сільської ради. За дворогосподарством за адресою АДРЕСА_1 обліковується земельна ділянка площею 0,07 га, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Представником позивача було подано до суду відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами 1989 року побудови, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі - АДРЕСА_2 ).

В серпні 2021 року ОСОБА_1 уклав із землевпорядною організацією ТОВ «Землемір» договір на виконання робіт щодо виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки площею 0,12 га, призначеної для будівництва і обслуговування Будинку АДРЕСА_1 .

26 серпня 2021 року ОСОБА_1 надіслав суміжним землекористувачам та відповідачу повідомлення про проведення 09.09.2021 року робіт щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

09 вересня 2021 року представником ТОВ «Землемір» були проведені роботи щодо винесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки ОСОБА_1 та погоджено ці межі шляхом підписання Відомості про встановлення межових знаків із суміжними землевласниками, а саме: ОСОБА_2 , мешканцем АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 , мешканцем АДРЕСА_1 .

Як зазначає позивач, представники Колочавської сільради відмовилися підписувати на місці Відомість про встановлення межових знаків.

Незважаючи на відмову у погодженні меж земельної ділянки ОСОБА_1 представником Колочавської сільради, що не перешкоджало поданню технічної документації до Держгеокадастру з метою проведення державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, ТОВ «Землемір» наполягало на повторному проведенні процедури винесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки з метою отримання погодження від Колочавської сільради.

За таких обставин, 13.10.2021 року ОСОБА_1 повторно надіслав суміжникам та відповідачу повідомлення про проведення 22.10.2021 року робіт щодо закріплення межовими знаками в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

22 жовтня 2021 року представником ТОВ «Землемір» у присутності представника відповідача були проведені роботи із закріплення межовими знаками в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки ОСОБА_1 , в т.ч. було закріплено межові знаки 10-12 по межі від Б до В від дороги загального користування, та повторно запропоновано представнику відповідача підписати Відомість про встановлення межових знаків. На місці спеціаліст відділу земельних ресурсів Колочавської сільради підписав Відомість про встановлення межових знаків, після чого додатково на вимогу відповідача, цю відомість мав погодити сільський голова.

19.11.2021 року ОСОБА_1 звернувся до сільського голови із письмовою заявою, в якій просив погодити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої в АДРЕСА_1 в межах населеного пункту, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1200 га. До заяви було долучено оригінал техдокументації.

Як зазначає позивач, голова Колочавської сільради відмовився підписати Відомість про встановлення межових знаків, а також надати будь-яку відповідь на заяву ОСОБА_1 від 19.11.2021 року та повернути оригінал техдокументації.

За таких обставин, оскільки ТОВ «Землемір» відмовилося повторно виготовити техдокументацію, то 08.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до іншої землевпорядної організації - ФОП ОСОБА_4 , яка виготовила для нього технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки в АДРЕСА_1 площею 0,1200 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), в тих самих межах, які були закріплені межовими знаками ТОВ «Землемір».

21 грудня 2021 року відділом № 4 Управління у Богодухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на підставі виготовленої ФОП ОСОБА_4 техдокументації із землеустрою в Державному земельному кадастрі було зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номер :03:002:0145 площею 0,12 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

27 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив затвердити техдокументацію та передати йому у власність земельну ділянку з кадастровим номер :03:002:0145. Заява була зареєстрована у ЦНАП Колочавської сільради за №3414/184/01.2022. На вимогу відповідача, до заяви було долучено оригінал технічної документації із землеустрою.

Листом від 14.02.2022 року № 01-10/104 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що його заява № 3414/184/01.2022 від 27.01.2022 року направлена на розгляд постійної депутатської комісії з питань земельних відносин, про результати розгляду заяви обіцяли повідомити додатково.

Оскільки, станом на 04.04.2022 року відповіді по заяві №3414/184/01.2022 ОСОБА_1 не отримав, а тому в його інтересах звернувся представник до відповідача із адвокатським запитом №14/22, в якому, зокрема, просив надати інформацію про результати розгляду заяв ОСОБА_1 від 19.11.2021 щодо погодження технічної документації із землеустрою та від 27.01.2022 року № 3414/184/01.2022.

Листом від 08.04.2022 року № 01-10/200 відповідач повідомив, що запитувана інформація вже надавалася згідно листів від 23.12.2021 року № 857, від 14.02.2022 року № 01-10/104.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.08.2022 року у справі №260/2066/22, яке набрало законної сили 28.09.2022 року, визнано протиправною бездіяльність Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області, що полягає у неприйнятті рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 27 січня 2022 року №3414/184/01.2022. Зобов`язано Колочавську сільську раду Хустського району Закарпатської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 січня 2022 року №3414/184/01.2022 та вирішити її в порядку та у спосіб, передбачений нормами Земельного кодексу України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" з урахуванням висновків суду.

16 січня 2023 року на адресу позивача надійшов лист Колочавської сільради від 30.12.2022 року № 01-10/871, яким позивач був повідомлений про те, що його заява від 27.01.2022 року № 3414/184/01.2022 була винесена на розгляд ХІІІ сесії VIII скликання Колочавської сільради, за результатами голосування рішення не було прийнято у зв`язку з тим, що депутати будучи присутніми на сесії утрималися від голосування.

30 січня 2023 року заяву позивача було винесено на розгляду постійної комісії з питань земельних відносин Колочавської сільради. Згідно протоколу № 1 від 30.01.2023 року комісією було рекомендовано відмовити у затвердженні техдокументації позивача на земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0145, у зв`язку із невідповідністю площі зазначеній у погосподарському обліку Колочавської сільської ради до представленої документації із землеустрою. За дворогосподарством за адресою Горб, 41/а обліковується земельна ділянка площею 0,07 га, за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Колочавської сільради від 31.01.2023 року №14 «Про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», за результатами розгляду заяви № 3414/184/01.2022 від 27.01.2022 року, позивачу було відмовлено у затвердженні технічної документації із землеустрою документації на земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0145.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Земельні відносини в Україні відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актам.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель в межах норм, визначених цим Кодексом.

Статтею 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частинами першою і другою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність чи надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

У випадку, визначеному ч. 1 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову (ч. 2 ст. 118 ЗК України).

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (ч. 10 ст. 118 ЗК України).

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку (ч. 11 ст. 118 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

У випадках та порядку, визначених частинами першою і другою, абзацами першим і другим частини третьої, частиною четвертою, абзацами першим і другим частини п`ятої цієї статті, документи, що підтверджують набуття права власності, права оперативного управління, господарського відання на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва чи частку у праві спільної власності на такий об`єкт), є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або права користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт (ч. 7 ст. 120 ЗК України).

Пунктом «г» частини 1 статті 121 ЗК України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара.

Відповідно до ч. 3 ст. 121 ЗК України, розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).

За змістом частини 1 статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 186 ЗК України технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) затверджується: у разі передачі на підставі такої документації земельної ділянки у власність та користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування - рішенням таких органів; в інших випадках - власником (розпорядником) земельної ділянки, а щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, що перебуває у користуванні, - землекористувачем.

Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 186 ЗК України Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, інші суб`єкти, визначені цією статтею, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання документації із землеустрою безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про її погодження або про відмову в погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно- правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Строк дії таких висновків є необмеженим. Підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Відповідно до пункту 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012 року, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Суд вважає, що рішення Колочавської сільради від 31.01.2023 року №14 не містить підстав для відмови у погодженні та затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0145.

Так, позивач є власником Будинку № 41А, який розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером :03:002:0145 площею 0,12 га. Технічна документація із землеустрою щодо відновлення меж цієї земельної ділянки була розроблена у відповідності до вимог законодавства та містобудівної документації с. Горб, погоджена у визначений законом спосіб, розмір цієї ділянки не перевищує норм, визначених ст. 121 ЗК України. Як наслідок, у відповідача не було законних підстав для відмови у погодженні та затвердженні технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0145.

Натомість рекомендації постійної депутатської комісії Колочавської сільради з питань земельних відносин, природокористування, планування території, будівництва, ЖКГ, архітектури, транспорту та благоустрою, зазначені у протоколі №1 від 30.01.2023 року, суперечать вищенаведеним вимогам Земельного кодексу України. Суд вважає, що на підставі ч. 3 ст. 121 ЗК України позивач має право отримати у власність земельну ділянку призначену для будівництва і обслуговування Будинку №41А у межах 0,25 га. У фактичному користуванні позивача перебуває земельна ділянка площею 0,12 га, межі якої відповідають межам земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0145.

В процесі виготовлення технічної документації із землеустрою та закріплення меж земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0145 в натурі (на місцевості), суміжні землевласники ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та відповідач в особі спеціаліста відділу земельних ресурсів Колочавської сільради без заперечень погодили межі цієї ділянки.

Отже, суд вважає, що рішення Колочавської сільради від 31.01.2023 року №14 не відповідає вимогам ст. 186 ЗК України.

В постанові від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16 Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок щодо виключної правової проблеми, зробивши наступні висновки:

Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно- правових норм, які є загальними (п. 8.2).

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України (п. 8.3).

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України №997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України №1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер (п. 8.4).

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (п. 8.5).

Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній землекористувач процедур й порядку припинення землекористування, подавши заяву про відмову від права постійного користування, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення (п. 8.11).

Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (п. 8.17).

В п. 61 постанови від 05.12.2018 року у справі № 713/1817/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала, що згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, як у статті 30 ЗК України, який був чинний до 1 січня 2002 року, так і у чинній редакції статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Разом з тим, у відзиві на позов Колочавська сільрада вказує про численні заяви щодо порушення меж земельних ділянок суміжними землекористувачами за адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , що і стало підставою для прийняття рішення № 46 від 10.02.2022 року. Однак в самому рішенні сесії сільради № 46 від 10.02.2022 року про причини направлення заяви ОСОБА_1 на розгляд постійної комісії жодним чином не йдеться. Окрім того, до відзиву на позов не додано доказів на підтвердження таких обставин, зокрема, копій заяв, доказів проведення розгляду таких заяв у відповідності до вимог чинного законодавства, доказів фіксування результатів розгляду відповідачем таких заяв тощо.

До відзиву на позов долучено копії заяви ОСОБА_5 , мешканки с. Колочава, 42 від 18.06.2021 року № 23 та Акту № 6 обстеження комісії для вирішення земельних спорів у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян від 22.06.2021 року (далі - Акт №6).

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами 1989 року побудови, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

01 липня 2021 року відповідачем було видано Позивачу виписку з погосподарської книги № 429.

05 липня 2021 року на замовлення позивача ФОП ОСОБА_6 виготовив технічний паспорт на Будинок АДРЕСА_1 .

22 липня 2021 року позивач звернувся до державного реєстратора Воловецької селищної ради Закарпатської області Кураха М.М із заявою про проведення державної реєстрації права власності на Будинок №41А.

27 липня 2021 року державний реєстратор видав позивачу витяг №267729313 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на Будинок АДРЕСА_1 .

Після цього у серпні 2021 року позивач розпочав процедуру відновлення меж земельної ділянки під належним йому Будинком № 41А. Зокрема, позивач уклав угоду із землевпорядною організацією щодо виготовлення технічної документації із землеустрою.

26 серпня 2021 року позивач надіслав на адреси суміжних землекористувачів повідомлення про проведення 09.09.2021 року обмірів його земельної ділянки. За безпосередньої участі представників відповідача 09.09.2021 року та 22.10.2021 року землевпорядною організацією закріплювалися в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0145 і зауважень ні з боку відповідача, ні з боку суміжників до позивача не заявлялося.

Вищевказані обставини підтверджують те, що у червні 2021 року позивач не проводив обмірів меж належної йому земельної ділянки під АДРЕСА_2 . Відповідно заява ОСОБА_5 не стосується позивача та земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0145.

Також, відповідач вказує про те, що при розробленні технічної документації позивачем необґрунтовано вказана площа земельної ділянки 0,12 га, натомість згідно погосподарського обліку за дворогосподарством в АДРЕСА_1 обліковується земельна ділянка площею 0,07 га.

З цього приводу суд звертає увагу, що погосподарські книги не відносяться до земельно- кадастрової документації, а тому посилання на дані погосподарського обліку, як на підставу підтвердження перебування у власності/користуванні позивача земельної ділянки площею 0,07 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих в АДРЕСА_1 , є безпідставним.

У відповідності до вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 року №376, межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0145 були відновлені 09.09.2021 року по фактичному землекористуванню (дворогосподарство позивача відмежоване від суміжників огорожею), що підтверджується підписами суміжних землевласників у Відомості про встановлення межових знаків, а саме: ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 , мешканця АДРЕСА_1 .

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про визнання протиправним та скасування рішення Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 31.01.2023 року №14 «Про відмову в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)».

Щодо позовної вимоги про зобов`язання затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0145 загальною площею 0,1200 га, яка розташована в АДРЕСА_1 та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та передати ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність земельну ділянку, суд зазначає наступне.

За висновками Європейського Суду з прав людини, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, заява №38722/02).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреція - це елемент управлінської діяльності, пов`язаний з владними повноваженнями та їх носіями - органами державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Попри те, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє, у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.

Тому, можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт владних повноважень дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду.

Правові висновки аналогічного змісту у подібних правовідносинах були наведені у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №821/925/18, від 28.07.2021 року у справі №580/1643/19.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17, оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву), зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

В рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний суду України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У даній справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Суд вважає, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, затвердити технічну документацію із землеустрою, або ні. Правомірним, у даному випадку, є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин, а тому повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що достатнім та ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язання Колочавську сільську раду Хустського району Закарпатської області затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0145 загальною площею 0,1200 га, яка розташована в АДРЕСА_1 та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

При цьому, суд зазначає, що обраний судом спосіб захисту повною мірою забезпечує реальне відновлення порушеного права позивача.

Згідно частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевказане, враховуючи обставини встановлені судом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, у відповідності до ст. 139 КАС України необхідно стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 1073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд , -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області (Закарпатська область, Хустський район, с. Колочава, вул. Шевченка, буд. 78, ) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 31.01.2023 року №14 «Про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)».

3. Зобов`язати Колочавську сільську раду Хустського району Закарпатської області затвердити ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0145 загальною площею 0,1200 га, яка розташована в АДРЕСА_1 та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області (Закарпатська область, Хустський район, с. Колочава, вул. Шевченка, буд. 78, ) судові витрати у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.Д. Маєцька