Справа № 420/5148/23
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2023-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5148/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 14 березня 2023 року надійшов позов ОСОБА_1 (надалі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) (надалі відповідач), в якому позивач просить:

- визнати дії НОМЕР_2 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 25.04.2020 року по 23.12.2022 року, протиправними;

- зобов`язати НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 25.04.2020 року по 23.12.2022 року, виходячи із його середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Адміністративний позов обґрунтовано наступним

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом командира НОМЕР_2 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.04.2020 р. №123-ОС «Про особовий склад» ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, однак не було здійснено повного розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим позивач змушений був звернутися до суду.

В подальшому, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.08.2022 року у справі 200/446/22 ОСОБА_1 21 листопада 2022 року було виплачено 75737,51 гривень та на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2022 року у справі 200/328/22 ОСОБА_1 23 грудня 2022 року було виплачено 16 817,24 гривень.

Таким чином, позивач вважає, що днем фактичного розрахунку при звільненні є 23.12.2022 року.

З урахуванням вищезазначеного, керуючись положеннями ст.ст. 47, 116-117 Кодексу законів про працю України, 06 січня 2023 року позивач звернувся до 23 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_3 ) з вимогою нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 25.04.2020 року по 23.12.2022 року, виходячи із його середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Проте, листом від 06 лютого 2023 року 23 загін морської охорони повідомив позивача про те, що його вимоги щодо нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 25.04.2020 року по 23.12.2022 року, виходячи із його середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 №100, не підлягають задоволенню.

Вважаючи такі дії 23 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_3 ) протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відзив на адміністративний позов обґрунтовано наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що ОСОБА_1 наказом командира НОМЕР_2 загону морської охорони від 24 березня 2020 року звільнений в запас та в день звільнення військовою частиною НОМЕР_3 було проведено виплату всіх належних йому сум.

В той же час, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року по справі № 200/446/22 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та зобов`язано військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Також, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року по справі №200/328/22 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та зобов`язано військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу для оздоровлення у серпні 2014 року, квітні 2015 року, квітні 2016 року, березні 2017 року, лютому 2018 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, з урахуванням проведених виплат.

Вищезазначені рішення суду набрали законної сили 10.09.2022 року, проте військова частина НОМЕР_3 копію судових рішеннь по справах № 200/446/22 та №200/328/22 не отримувала, а ні в паперовому варіанті, а ні в електронному, та про їх наявність дізналася лише після отримання постанов про відкриття виконавчих проваджень.

В той же час, відповідач зазначає, що у зв`язку з тим, що внаслідок повномасштабного вторгнення РФ на територіюУкраїни 24 лютого 2022 року та веденням активних бойових дій, у тому числі в місті Маріуполь, де дислокувався на той час 23 загін морської охорони, було знищено велику кількість матеріально-технічних засобів, документації загону, персонал загону зазнав великих втрат. З червня 2022 року у відповідності з вимогами Директиви Адміністрації Держприкордонслужби України (дск) почалося проведення відповідних заходів з відновлення боєздатності та передислокації 23 загону морської охорони з міста Маріуполь Донецької області до міста Білгород-Дністровський Одеської області. У зв`язку із проведенням заходів по передислокації, 23 загін морської охорони знаходився на утриманні у різних підрозділах Держприкордонслужби України, та на час прийняття судових рішеннь по справах №200/446/22 та №200/328/22 та набрання ними законної сили, не був розпорядником грошових коштів, перебував на фінансовому утриманні у НОМЕР_4 загоні морської охорони (військова частина НОМЕР_5 ), а тому не міг самостійно виконати рішення суду, провести нарахування та здійснити розрахунок із позивачем.

Окрім цього, відповідач зауважує, що позивач також звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою до 23 загону морської охорони (військова частина НОМЕР_3 ) у якій просить здійснити нарахування та виплатити компенсацію втрати частини доходів за період з 01.01.2016 по 21.11.2022 року.

Таким чином, на переконання відповідача, це свідчить про намагання позивача притягнути військову частину НОМЕР_3 двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що прямо заборонено статтею 61 Конституції України.

Також, відповідач переконаний, що на момент звільнення ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_3 , йому були сплачені всі належні грошові кошти та будь-яких спорів щодо розміру цих нарахувань не було. В той же час, здійснення відповідних виплат за рішеннями суду по справі №200/446/22 та по справі №200/328/22 не входять до переліку грошових доходів громадян, визначених ч.2 ст.2 Закону №2050-ІІІ, мають характер одноразової виплати на підставі рішень суду, які були ухвалені більш ніж через два роки після його звільнення з військової частини, та не може розцінюватись як невиплата з вини роботодавця належних працівнику сум в день його звільнення.

При цьому, відповідач зазначає, що у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України, навіть при наявності порушення з боку роботодавця вимог закону щодо виплати грошових коштів, належних працівнику, при його звільненні, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у той час, коли позивач просить суд зобов`язати здійснити такі виплати за період, який дорівнює майже двом рокам та десяти місяцям.

За таких обставин, на переконання відповідача, у військової частини НОМЕР_3 не було законних підстав для здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 по день фактичного розрахунку з ним, а тому на законних підставах позивачу було відмовлено в здійсненні цієї виплати.

Відповідь на відзив обґрунтовано наступним

Ознайомившись з відзивом на адміністративний позов, позивач зауважує, що відповідач відмовився добровільно виплачувати індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчихцін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, а також допомогу для оздоровлення у серпні 2014 року, квітні 2015 року, квітні 2016 року, березні 2017 року, лютому 2018 року, що і змусило ОСОБА_1 звертатися до суду за захистом свої прав.

Таким чином, на переконання позивача, відповідач внаслідок своєї бездіяльності щодо своєчасного проведення зі ОСОБА_1 вищевказаних виплат, створив умови для не виплати ОСОБА_1 всіх сум при звільненні, що належали йому від військової частини НОМЕР_3 в день звільнення, що підтверджується матеріалами справи та зумовлює настання відповідальності, передбаченої КЗпП України.

Також, позивач зауважує, що предметом адміністративного позову у даній справі є виплата ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 25.04.2020 року по 23.12.2022 року, що передбачено нормами Кодексу законів про працю, а тому, вимоги Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-11, під час розгляду цієї справи, не підлягають застосуванню.

Процесуальні дії

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року задоволено заяву представника позивача та виправлено описки у тексті ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року по справі № 420/5148/23 щодо зазначення вірного найменування відповідача, а саме замість «військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони)», вірним вважати « НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_3 )» у відповідних відмінах.

31 березня 2023 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву з додатками (вхід. №ЕС/2779/23).

13 квітня 2023 року позивачем було подано відповідь на відзив на позовну заяву з додатками (вхід. №11660/23).

26 травня 2023 року відповідачем було подано додаткові пояснення з додатками (вхід. №ЕС/5302/23).

12 червня 2023 року від відповідача надійшло клопотання про доручення доказів до матеріалів справи з додатками (вхід. №ЕС/5884/23).

Станом на 13 червня 2023 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача та відповідача, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 у період з 08 серпня 2013 року по 24 квітня 2020 року проходив військову службу в Державній прикордонній службі України, у тому числі у НОМЕР_2 загоні морської охорони (військова частина НОМЕР_3 ).

Наказом командира НОМЕР_2 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.04.2020 року №123-ОС «Про особовий склад», ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення (а.с.10).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року по справі №200/446/22, яке набрало законної сили 10.09.2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Виійськової частини НОМЕР_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року по справі №200/328/22, яке набрало законної сили 07.10.2022 року, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задоволено:

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_3 в частині виплати допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 у серпні 2014 року, квітні 2015 року, квітні 2016 року, березні 2017 року, лютому 2018 року, передбаченої ст.. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» бех врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу для оздоровлення у серпні 2014 року, квітні 2015 року, квітні 2016 року, березні 2017 року, лютому 2018 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, з урахуванням проведених виплат.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року по справі №200/446/22, яке набрало законної сили 10.09.2022 року, 21 листопада 2022 року військовою частиною НОМЕР_5 виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року включно у розмірі 75 737,51 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1323 від 17.11.2022 року (а.с.60).

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року по справі №200/328/22, яке набрало законної сили 07.10.2022 року, 23 грудня 2022 року військовою частиною НОМЕР_5 виплачено ОСОБА_1 недоплачену допомогу для оздоровлення у серпні 2014 року, квітні 2015 року, квітні 2016 року, березні 2017 року, лютому 2018 року у розмірі 16 817,24 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1581 від 21.12.2022 року (а.с.90 на звороті).

06 січня 2023 року позивач звернувся до 23 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_3 ) з вимогою нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 25.04.2020 року по 23.12.2022 року, виходячи із його середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Листом від 06 лютого 2023 року №11/С-2ПІ-23-вих 23 загін морської охорони ДПС України повідомив представника позивача про те, що згідно абз.2 ч.4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України визначено «Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558. «Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558 не передбачена виплата військовослужбовцям середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби (а.с.21-22).

Вважаючи відмову НОМЕР_2 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_3 ) у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 25.04.2020 року по 23.12.2022 року, виходячи із його середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 - протиправною, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина 5 статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі - Закон № 2011-ХІІ).

За приписами ст. 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Положеннями абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 08 серпня 2013 року по 24 квітня 2020 року проходив військову службу в Державній прикордонній службі України, у тому числі у НОМЕР_2 загоні морської охорони (військова частина НОМЕР_3 ). Наказом командира НОМЕР_2 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.04.2020 року №123-ОС «Про особовий склад», ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення (а.с.10).

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч. 6 ст. 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм ст. ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що положення КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.

Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При вирішенні даної справи, суд приймає до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року № 810/451/17.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року по справі №200/446/22, яке набрало законної сили 10.09.2022 року, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Також, Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року по справі №200/328/22, яке набрало законної сили 07.10.2022 року,, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу для оздоровлення у серпні 2014 року, квітні 2015 року, квітні 2016 року, березні 2017 року, лютому 2018 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, з урахуванням проведених виплат.

Відповідно до вимог статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Також і відповідно до частини другої статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується відповідачем на виконання рішень Донецького окружного адміністративного суду:

- від 10 серпня 2022 року по справі №200/446/22, яке набрало законної сили 10.09.2022 року, 21 листопада 2022 року військовою частиною НОМЕР_5 виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року включно у розмірі 75 737,51 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1323 від 17.11.2022 року (а.с.60).

- від 06 вересня 2022 року по справі №200/328/22, яке набрало законної сили 07.10.2022 року, 23 грудня 2022 року військовою частиною НОМЕР_5 виплачено ОСОБА_1 недоплачену допомогу для оздоровлення у серпні 2014 року, квітні 2015 року, квітні 2016 року, березні 2017 року, лютому 2018 року у розмірі 16 817,24 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1581 від 21.12.2022 року (а.с.90 на звороті).

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем на виконання судових рішень проведено відповідачем лише 23.12.2022 року, тобто період затримки виплати сум при звільнені складає 971 день та обраховується з 25.04.2020 року (перший день після виключення позивача з особових списків) по 22.12.2022 року включно (останній день затримки перед днем виплати).

З урахуванням вищенаведеного, оскільки станом на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з позивачем не було проведено розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення та недоплачено допомогу для оздоровлення у серпні 2014 року, квітні 2015 року, квітні 2016 року, березні 2017 року та лютому 2018 року, суд дійшов висновку про наявність у позивача відповідно до статті 117 КЗпП України право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку та, як наслідок, протиправність дій НОМЕР_2 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Згідно з ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

В той же час, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 КЗпП України (в тому числі і частину 1) викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

18 липня 2022 року Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» опубліковано в офіційному виданні Голос України, а тому цей Закон набрав чинності 19 липня 2022 року, тобто з наступного дня після офіційного опублікування.

Суд звертає увагу, що відповідальність роботодавця пов`язана з невиплатою належних звільненому працівникові сум, належних йому при звільненні та днем фактичного розрахунку.

Тобто задля настання відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок працівника при звільненні необхідні дві умови: 1) невиплата роботодавцем всіх сум працівнику, які належать йому при звільненні; 2) фактичний розрахунок роботодавця з уже звільненим працівником.

Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 23 грудня 2022 року, тобто вже після набрання чинності внесеними змінами до статті 117 КЗпП України, тому до спірних правовідносин застосовними є приписи статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01 липня 2022 року.

А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 25.04.2020 року, проте не більш як за шість місяців, що становить 183 календарних дня (з 25.04.2020 року по 25.10.2020 року).

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою-розрахунком, виданою Військовою частиною НОМЕР_3 , розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 календарні місяці служби, що передують місяцю його звільнення з військової служби, відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», становить 434,14 грн. (а.с.95).

Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, а саме в сумі 79447,62 грн. (183 дні х 434,14 грн).

В той же час, щодо застосування висновків відносно застосування норм права, викладених у постанови Верховного Суду, в яких застосовувалось зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби, зокрема у справах від 18.07.2018 №825/325/16, від 26.06.2019 №761/9584/15-ц, від 30.11.2020 №480/3105/19, суд зазначає наступне.

Так, в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином висновки, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються судами лише у разі, якщо до спірних правовідносин Верховним Судом застосовувалася ця ж сама норма, яка має бути застосовна судом при вирішенні конкретної справи.

Водночас, як вже зазначалось вище, що Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 КЗпП України (в тому числі і частину 1) викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому як було унормовано частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто редакція статті 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року та після 19 липня 2022 року має зовсім інший правовий зміст в частині обчислення строку середнього заробітку, адже до 19 липня 2022 року працівник мав право на виплату середнього заробітку за весь час затримки, проте після 19 липня 2022 року такий строк обмежений шістьма місяцями.

Суд зауважує, що в усіх вищезазначених постановах Верховного Суду застосовувалася редакція статті 117 КЗпП, яка діяла до 19 липня 2022 року, натомість до спірних правовідносин у цій справі слід застосовувати редакцію статті 117 КЗпП України в редакції після 19 липня 2022 року.

Таким чином, підсумовуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задовлення позовних вимог. При цьому належним та достатнім способом захисту прав позивача є визнання протиправною бездіяльності 23 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.04.2020 року по 25.10.2020 року включно та зобов`язання НОМЕР_2 загону морської охорони (військову частину НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення, за період з 25.04.2020 року по 25.10.2020 року включно, у розмірі 79 447,62 грн..

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а у матеріалах справи відсутні докази понесення ним інших судових витрат, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 173-183, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність 23 загону морської охорони (військової частини НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.04.2020 року по 25.10.2020 року включно.

Зобов`язати 23 загін морської охорони (військову частину НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення, за період з 25.04.2020 року по 25.10.2020 року включно, у розмірі 79 447,62 грн..

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 )

Відповідач: НОМЕР_2 загін морської охорони (військова частина НОМЕР_3 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя С.О. Cтефанов