Справа № 380/9340/23
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року

справа №380/9340/23

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Р.М. Брильовського розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця Виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради про визнання дій протиправними, скасування постанови, стягнення матеріальної і моральної шкоди, -

Встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного виконавця Виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради, у якій просить суд:

- визнати протиправними дії приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича по відкриттю виконавчого провадження №71250893 від 20.03.2023 через порушення відповідачем територіальної юрисдикції та скасувати Постанову приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича від 20.03.2023 про відкриття виконавчого провадження № 71250893;

- визнати дії Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради які полягають у безпідставному зверненні до приватного виконавця ОСОБА_2 за примусовим стягненням штрафних санкцій за постановами у сфері у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зокрема, за примусовим виконання постанови РАП № 752356535 від 31.08.2022 - протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення таких дій на майбутнє.

- стягнути солідарно з відповідачів 1,2 на користь позивача майнову шкоду у розмірі 1890,74 грн.

- стягнути солідарно з відповідачів 1,2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000000,00 грн (один мільйон гривень) 00 копійок.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що приватний виконавець Білецький Ігор Митрофанович не мав жодних підстав відкривати виконавче провадження. Постановою про відкриття виконавчого провадження № 71250893 від 20.03.2023 відповідачем -1 відкрито виконавче провадження по боржнику, єдине місцезнаходження якого є місто Київ, а жодного доказу належності йому майна на території Львівської області не наведено (зокрема, через їх об`єктивну відсутність). Отже, відподвідач-1 як приватний виконавець - Виконавчого округу Львівської області однозначно порушив вимоги: частини другої статті 25 Закону № 1403, частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» щодо прийняття до виконання виконавчого документа за місцем його виконання; пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження щодо повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання у разі якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання рішення. Пов`язаною з першою вимогою є наступні вимоги про стягнення (солідарне) з відповідачів 1,2 коштів, сплачених на оплату виконавчого провадження та наступне закриття виконавчого провадження, відкритого за спірною постановою, а також солідарне стягнення моральної шкоди з відповідачів 1,2. Із заявою 09.12.2022 стягувач (відповідач-2) звернувся до приватного виконавця (відповідача-1) на відкриття примусового виконання за постановою про накладання штрафу РАП № 752356535 від 31.08.2023. Постанова про накладання штрафу РАП № 752356535 від 31.08.2022 звернута до примусового виконання поза строку, визначеного статтею 303 КУпАП. Відлік тримісячного строку розпочато з наступного дня від 31.08.2022, тобто з 01.09.2022 та який закінчився 01.12.2022. Усі ці обставини, у свою чергу, стали підставою для заявлення позивачем вимог по матеріальній та моральній шкоді, які пропонуються до солідарного стягнення. Матеріальна шкода дорівнює розміру безпідставно здійснених платежів на суму 1890,74 грн, які сплачені виключно з метою виведення позивача з статусу «боржник», а не є згодою з висунутими до нього вимогами майнового характеру. Також позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 1,2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000000,00 грн (один мільйон гривень 00 копійок).

Відповідно до вимог ч.4 ст. 159 КАС України передбачено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 2 статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Ухвалою судді від 3.05.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою судді від 6.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін; призначено судове засідання на 13 червня 2023 року о 09:00год.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено та ухвалено провести судове засідання 13 червня 2023 року о 09 год. 00 хв. в режимі відеоконференції за участю представника позивача з використанням власних технічних засобів.

У судове засідання представник позивача не прибув, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

У судове засідання представники відповідача не прибули, хоча були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання.

З`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив наступне.

09.12.2022 Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради звернувся до приватного виконавця Білецького І.М. із заявою № 3701-19634 про прийняття до примусового виконання постанови серії РАП № 752356535 від 31.08.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності і накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1380 грн.

20.03.2023 приватним виконавцем Виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. відкрито виконавче провадження №71250893 з примусового виконання постанови серії РАП № 752356535 від 31.08.2023 про стягнення з ОСОБА_1 адміністративного штрафу в розмірі 1380,00 грн.

Вважаючи протиправними дії приватного виконавця Білецького І.М. по відкриттю виконавчого провадження протиправними та дії Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради які полягають у безпідставному зверненні до приватного виконавця Білецького І.М. за примусовим стягненням штрафних санкцій, ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), а також Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII (далі - Закон «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закону №1403-VIII).

Відповідно до статті 4 Закону «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», що визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус, передбачено, що діяльність приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. Частиною 2 вказаної норми передбачено, що приватний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.

Фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження» (частина перша статті 27 Закону «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

За заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону (пункт 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VІІІ).

Вимоги, яким повинен відповідати виконавчий документ наведені в статті 4 Закону №1404-VІІІ. Так, у виконавчому документі зазначаються, серед іншого:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти (абзац дев`ятий частини першої статті 4 Закону №1404-VІІІ).

Відповідно до норм статті 24 Закону №1404-VІІІ:

- виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу (частина перша);

- приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України (частина друга);

- виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України (частина четверта);

- у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби (частина п`ята).

Відповідно частин другої, першої статті 25 Закону «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ. Виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Пунктом 4 частини другої статті 23 Закону «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Згідно з частиною шостою статті 25 Закону «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно до приписів частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Стаття 28 Закону №1404-VІІІ визначає, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі.

Відповідно до частин першої, шостої статті 29 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За визначення, наведеним в статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-IV (далі Закон №1382-IV):

- місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

- документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;

- реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Частинами десятою, одинадцятою статті 6 Закону №1382-IV реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

У разі якщо нове місце проживання особи знаходиться в іншій адміністративно-територіальній одиниці, орган реєстрації після реєстрації такого місця проживання надсилає повідомлення про зняття особи з реєстрації відповідному органу реєстрації за попереднім місцем проживання особи в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи визначає Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2020 №5492-VI (далі Закон №5492-VI).

Відповідно до норм частини першої статті 4 Закону №5492-VI Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 7 Закону №5492-VI до Реєстру вноситься додаткова змінна інформація про місце проживання, про народження дітей, про шлюб і розірвання шлюбу, про зміну імені, у разі наявності - інформація про податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платників податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган), а також про місце роботи та посаду (у разі оформлення посвідчення члена екіпажу).

Згідно з частиною другою цієї статті у разі відсутності інформації, передбаченої зокрема, пунктами 9-14 частини першої цієї статті, вноситься відповідна відмітка.

Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

При прийнятті рішення суд керується такими міркуваннями:

Виконавчим округом приватного виконавця Виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича є Львівська область. Приписи статті 24 Закону №1404-VІІІ визначають, що приватний виконавець вправі прийняти до виконання виконавчий документ за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, або за місцезнаходженням майна боржника.

Аналіз норм ЦК України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» дозволяє зробити висновок, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою, яку особа сама вибрала і за якою така вестиме листування з фізичними/юридичними особами, контролюючими органами, отримуватиме офіційну кореспонденцію. Відомості про місце проживання вносяться, серед іншого, до паспорту громадянина України. Зареєстроване місце проживання фізичної особи також визначає як територіальну юрисдикцію судових справ за участі цієї особи, так і безпосередньо впливає на визначення місця виконання виконавчих документів щодо фізичної особи як боржника.

З матеріалів справи судом встановлено, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , а фактичне місце проживання/перебування позивача АДРЕСА_2 .

Наведені обставини вказують на те, що місце проживання ОСОБА_1 не є виконавчим округом приватного виконавця Білецького І.М.

Оскільки, станом на дату відкриття виконавчого провадження у приватного виконавця не було достовірних відомостей щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 в межах його виконавчого округу; відсутні будь-які документально підтверджені відомості про наявність в позивача майна чи коштів в місті Львові.

Таким чином, на стадії прийняття рішення щодо відкриття виконавчого провадження приватний виконавець повинен був діяти добросовісно та з урахуванням описаних обставин щонайменше вжити заходів до перевірки відомостей про зареєстроване місце проживання та про фактичне наявність у боржника майна в місті Львові відповідно до частини п`ятої статті 24 Закону №1404-VІІІ, або ж одразу повернути виконавчий документ стягувачу. Натомість відповідач із порушенням правил територіальної діяльності приватних виконавців відкрив виконавче провадження за відсутності достовірних відомостей про зареєстроване місце проживання боржника.

У постанові про відкриття виконавчого провадження ВП №71250893 від 20.03.2023 зазначено адресу боржника ОСОБА_1 АДРЕСА_3 , яка не є місцем проживання, перебування ОСОБА_1 .

Отже, виконавчий документ у виконавчому провадженні прийнято до виконання приватним виконавцем не за місцем проживання, перебування чи місцезнаходженням майна боржника - фізичної особи ОСОБА_1 а в іншому виконавчому окрузі.

В силу приписів пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VІІІ приватний виконавець повинен був повернути виконавчий документ стягувачу у зв`язку із пред`явленням його не за місцем виконання.

Відповідно до статті 303 КУпАП України не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

9.12.2022 Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради звернувся до приватного виконавця з заявою про прийняття до примусового виконання постанови серії РАП № 752356535 від 31.08.2022.

Додатково суд зазначає, що заява Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради від 9.12.2022 №3701-19634 про прийняття до примусового виконання зареєстрована (вхідний штамп на заяві) приватним виконавцем 09.03.2023, тобто аж через 4 місяці.

Оскільки таких дій приватний виконавець не вчинив, суд дійшов висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №71250893 від 20.03.2023 прийнята в порушення норм Закону №1404-VІІІ, є протиправною та підлягає скасуванню.

Висновок про протиправність відкриття виконавчого провадження дозволяє суду зробити висновок про протиправність всіх наступних (похідних) рішень виконавця у цьому виконавчому провадженні.

Відповідно до статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки інші прийняті в межах цього виконавчого провадження постанови (про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди) також вчинено неповноважним суб`єктом, що протиправно відкрив виконавче провадження №71250893, суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та скасування цих протиправних похідних рішень відповідача.

Щодо позовної вимоги: визнати дії Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради які полягають у безпідставному зверненні до приватного виконавця ОСОБА_2 за примусовим стягненням штрафних санкцій за постановами у сфері у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зокрема, за примусовим виконання постанови серії РАП № 752356535 від 31.08.2022 - протиправними суд зазначає наступне.

В судовому засіданні суд з`ясував, що позивач не інформував Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради про сплату ним штрафу.

Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії РАП № 752356535 від 31.08.2023 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності і накладено штраф в розмірі 1380,00 грн.

Згідно з платіжною інструкцією №12585 від 19.10.2022 ОСОБА_1 сплатив адміністративний штраф в розмірі 680грн за постановою серії РАП № 752356535 від 31.08.2022.

Отже, позивач 19.10.2022 сплатив лише половину штрафу.

9.12.2022 Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради звернувся до приватного виконавця з заявою про прийняття до примусового виконання спірної постанови.

Відповідно до статті 303 КУпАП України не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

Згідно з статтею 304 КУпАП України питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Статтею 305 КУпАП України встановлено, що контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється органом (посадовою особою), який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом.

Суд погоджується з твердженням позивача про те, що постанова про накладання штрафу РАП № 752356535 від 31.08.2022 звернута до примусового виконання поза строком, визначеним статтею 303 КУпАП України.

Враховуючи вищенаведене Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради не вправі був 9.12.2022 звертатися до Приватного виконавця Виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. з заявою №3701-19634 про прийняття до примусового виконання постанови серії РАП № 752356535 від 31.08.2022.

Крім того Департаментом міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради виконавчий документ у виконавчому провадженні скеровано до виконання приватним виконавцем не за місцем проживання, перебування чи місцезнаходженням майна боржника - фізичної особи ОСОБА_1 а в іншому виконавчому окрузі.

Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради відзиву на позов не надав, а також не надав доказів того, що ОСОБА_1 володіє майном в межах виконавчого округу приватного виконавця Білецького І.М.

Враховуючи вищенаведене позовна вимога визнати дії Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради які полягають у безпідставному зверненні до приватного виконавця ОСОБА_2 за примусовим виконанням постанови серії РАП № 752356535 від 31.08.2022 підлягає до задоволення.

Стосовно позовної вимоги зобов`язати Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради утриматися від вчинення таких дій на майбутнє не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Суд зазначає, що судовому захисту підлягає лише дійсне порушене право. Задоволення позовних вимог на майбутнє не допускається.

Не підлягає до задоволення і позовна вимога про стягнення солідарно з відповідачів 1,2 на користь позивача 1890,74 грн матеріальної шкоди (реальних збитків), оскільки стягнення з ОСОБА_1 відповідно до постанов приватного виконавця Білецького І.М. від 20.03.2023 ВП №71250893: про відкриття виконавчого провадження про стягнення адміністративного штрафу в розмірі 1360,00 грн; про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 136,00 грн; про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 394,74 грн не робить автоматично ці платежі матеріальною шкодою.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Між тим, сплата адміністративного штрафу, стягнення з боржника основної винагороди та стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження не є збитками, які можуть бути відшкодовані у порядку статей 1166, 1173 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди, з врахуванням положення ст. 1173 ЦК України, обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Суд зазначає, що позивачем у справі неправильно обрано спосіб захисту, оскільки мова може йти про повернення надміру сплаченої суми адміністративного штрафу.

Крім того, суд зазначає, що постанова серії РАП № 752356535 від 31.08.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності і накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1380 грн є чинною та доказів її скасування суду не надано.

Враховуючи вищенаведене, суд не знаходить підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки позивачем не було надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання їй такої шкоди та не було доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову.

В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що розмір моральної шкоди у розмірі 1000000,00 грн (один мільйон гривень) 00 копійок визначається відповідно до обов`язкової практики Верховного Суду і далі лише цитує практику судів, не зазначаючи в позовній заяві в чому полягає ця моральна шкода.

В судовому засіданні представник позивача лише вказує, що моральна шкода, завдана позивачу полягає в душевних стражданнях і переживаннях, які ОСОБА_1 зазнав через стягнення з нього адміністративного штрафу.

Суд не знайшов підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не надав до суду жодних доказів, які підтверджують завдання ОСОБА_1 такої шкоди та не було доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову.

В контексті зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Проте, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачем не надано жодних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, завдання шкоди його здоров`ю, чи завдання йому інших втрат немайнового характеру з яких суд при обрахуванні розміру компенсації міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені позивачем.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин суд кваліфікує як визнання позову.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 9, 19-21, 72-77, 139, 242-246, 255, 268, 269, 271, 272, 287, 293, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради, які полягають у зверненні 9.12.2022 до приватного виконавця Виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича за примусовим виконанням постанови серії РАП № 752356535 від 31.08.2022.

Визнати протиправними дії приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича по відкриттю виконавчого провадження №71250893 від 20.03.2023.

Визнати протиправними і скасувати Постанови приватного виконавця Виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича ВП №71250893 від 20.03.2023: про відкриття виконавчого провадження; про стягнення з боржника основної винагороди; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) 1073,60 грн сплаченого судового збору.

Стягнути з Приватного виконавця Виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича (79013, м. Львів, вул. вул. Грабовського, 11, офіс 104, РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) 1073,60 грн сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.М. Брильовський