Справа № 200/1530/23
Суддя: Арестова Л.В.
Дата ухвалення: 2023-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року Справа№200/1530/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Арестової Л. В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (місцезнаходження: пр.-т. Нахімова, буд. 86, м. Маріуполь, Донецька область; ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

12.04.2023 ОСОБА_1 , позивач, звернувся з позовом до Донецького окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про:

- визнання відмову Головного управління Національної поліції в Донецькій області в поверненні вилученого майна (алкогольних напоїв) 22.09.2022 у ОСОБА_1 протиправною;

- зобов`язання Головне управління Національної поліції в Донецькій області повернути ОСОБА_1 вилучені 22.09.2022 алкогольні напої, а саме: 2472 банки алкогольного пива «Zibert Bavarske» об`ємом по 0,5 літрів, 84 пляшки алкогольного пива «Zibert Lager» об`ємом по 2,25 літрів, 12 пляшок алкогольного сидру «APPS» об`ємом по 1 літрів.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14.04.2023 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та витребувано встановлені судом докази по справі.

24.04.2023 відповідач звернувся до суду з клопотанням щодо надання додаткового строку для подання відзиву на адміністративний позов.

01.05.2023 відповідач надав відзив на позовну заяву та докази по справі.

Інші заяви та клопотання по розглядаємій справі не надходили.

У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який діє і по теперішній час.

02.03.2022 опублікованими Радою суддів України 02.03.2022 Рекомендаціями щодо роботи судів в умовах воєнного стану року, судам України рекомендовано за можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через залучення до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя.

Відповідно до наказу голови Донецького окружного адміністративного суду від 26.02.2022 №14/І-г «Про запровадження особливого режиму роботи Донецького окружного адміністративного суду у вигляді дистанційної роботи» запроваджено особливий режим роботи для суддів Донецького окружного адміністративного суду у вигляді дистанційної роботи з 26.02.2022 до закінчення воєнного стану, і до дня відновлення роботи суду у звичайному режимі.

Донецький окружний адміністративний суд продовжує свою роботу у дистанційному режимі.

За приписами частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Отже відсутні перешкоди для розгляду справи по суті.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 22.09.2022 підчас керування автомобілем Renault Trafik, державний номер НОМЕР_2 , у с. Майдан Донецької області був зупинений дільничним офіцером сектору превенції ВП №4 Краматорського РУП капітаном поліції Маліковим С. О., який під час догляду автомобіля в період часу з 13:00 до 13:30 вилучив належні позивачу 2472 банки алкогольного пива «Zibert Bavarske» об`ємом по 0,5 літрів, 84 пляшки алкогольного пива «Zibert Lager» об`ємом по 2,25 літрів, 12 пляшок алкогольного сидру «APPS» об`ємом по 1 літрів. Позивача було повідомлено, що підставою вилучення майна є наказ командувача оперативно-стратегічного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №50од від 09.08.2022. Крім того, 28.03.2023 позивач отримав від відповідача відмову в поверненні вилученого майна.

Крім того, позивач зауважує, що співробітник поліції склав протокол огляду, яким вилучив майно, належне позивачу на праві приватної власності без будь-яких правових підстав, тобто, обмежив фактичне володіння річчю не на підставах та в порядку, визначених Кримінальним процесуальним кодексом України та Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Позивач вважає відмову відповідача у поверненні вилученого майна протиправною. Просив задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що позивач не зазначає мету ввезення на територію Донецької області майже півтори тони алкогольних напоїв, а лише акцентує увагу суду на тому, що вони мають терміни придатності, який спливає, що свідчить про ввезення такого великого асортименту алкогольних напоїв та їх кількості саме з метою збуту. До того ж, у адміністративному позові позивач зазначає, що алкогольні напої є його власністю, але жодного доказу на підтвердження цього позивач не надає.

Разом із цим, відповідач зазначає, що позивач мінімум тричі умисно ввозив на територію Донецької області понад чотири тони алкогольних напоїв, зазначаючи про те, що ввозить їх або для власного споживання, або на прохання невідомої особи. Але враховуючи кількість та різновид алкогольних напоїв, на думку відповідача, робить це умисно та з метою збуту, але приховує даний факт від суду, як і приховує те, що робить це не вперше.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 наказу Міністерства оборони України від 09.08.2022 №50од «Про встановлення на території Донецького області особливого режиму в`їзду і виїзду, руху транспортних засобів» заборонено з 11.08.2022 в`їзд та переміщення територією Донецької області транспортних засобів, які здійснюють перевезення алкогольних напоїв (з метою реалізації) та речовин вироблених на спиртовій основі, заборона на реалізацію яких на час воєнного стану запроваджена відповідним наказом військового командування.

Згідно із пунктом 2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», військове командування, в межах повноважень, визначених цим Законом та Указом Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженим Верховною Радою України, видає обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів влади запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану.

Відповідач вказує, що чинне законодавство частково не пристосоване до застосування в умовах воєнного стан, тому у нормативно-правових актах відсутні положення, які регулюють процедуру вилучення майна у зв`язку із тимчасовим обмеженням конституційних прав громадян на час дії воєнного стану. Однак їх реалізація повинна відбуватися з певною гнучкістю щоб досягти оптимального балансу між публічними та приватними інтересами.

За таких обставин, відповідач вважає, що позивачем помилково визначено правову природу вилучення у нього алкогольних напоїв. Адже таке вилучення здійснювалось не у зв`язку з притягненням до адміністративної чи кримінальної відповідальності, а є тимчасовим обмеженням конституційних прав на час дії правого воєнного стану.

Просив у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 .

Позивач має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідно до протоколу догляду від 22.09.2022 дільничним офіцером сектору превенції відділу поліції №4 Краматорського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області капітаном поліції Маліковим С. О. за участю ОСОБА_1 проведено догляд, передбачений статтею 264 Кодексом України про адміністративні правопорушення, автомобіля Renault Trafik, державний номер НОМЕР_2 , у якому знаходилась алкогольна продукція, а саме: 2472 банки алкогольного пива «Zibert Bavarske» об`ємом по 0,5 літрів; 84 пляшки алкогольного пива «Zibert Lager» об`ємом по 2,25 літрів; 12 пляшок алкогольного сидру «APPS» об`ємом по 1 літру. Згідно зі статтею 265 Кодексом України про адміністративні правопорушення виявлена алкогольна продукція була тимчасово вилучена.

Згідно наданих позивачем під час огляду письмових пояснень вказаний алкоголь він віз за проханням невідомого йому чоловіка.

23.03.2023 відділом поліції №4 Краматорського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області надано відповідь на адвокатський запит ОСОБА_2 стосовно роз`яснення щодо вилучення алкогольної продукції 22.09.2022 у ОСОБА_1 . В даному листі зазначено, зокрема, що проведеною перевіркою встановлено, що 22.09.2022 нарядом СРПП у с. Майдан Донецької області був зупинений автомобіль Renault Trafik, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , та підчас огляду співробітники поліції виявили факт переміщення територією Донецької області алкогольної продукції. Даний факт зареєстровано до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційного порталу Національної поліції України» з автоматичним присвоєнням номеру №11774 від 22.09.2022. На підставі наказу командира оперативно-стратегічного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №50од від 09.08.2022 «Про встановлення на території Донецької області особливого режиму в`їзду та виїзду, руху транспортних засобів» алкогольна продукція у кількості 2472 банки алкогольного пива «Zibert Bavarske» об`ємом 0,5 літри кожна, 84 пляшки алкогольного пива «Zibert Lager» об`ємом 2,25 літри кожна, 12 пляшок алкогольного сидру «APPS» об`ємом 1 літр кожна, була вилучена та поміщена до камери схову речових доказів відділу поліції №4 (квитанція №60). Станом на сьогодні вилучена алкогольна продукція також зберігається в камері схову речових доказів. Адміністративний протокол при цьому не складався. У подальшому ОСОБА_3 може отримати вилучену 22.09.2022 алкогольну продукцію після закінчення дії правового режиму воєнного стану в Україні.

23.03.2023 представник позивача звернувся до відповідача з вимогою про повернення майна, утриманого без достатньої правової підстави, в якій, зокрема, вимагав повернути вилучене у громадянина ОСОБА_1 22.09.2022 майно (алкогольні напої) протягом 5 робочих днів.

28.03.2023 відділом поліції №4 Краматорського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області надано відповідь на адвокатський запит Олега Дяченка стосовно повернення майна ОСОБА_1 . В даному листі зазначено, зокрема, що проведеною перевіркою встановлено, що 22.09.2022 нарядом СРПП у с. Майдан Донецької області був зупинений автомобіль Renault Trafik, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , та підчас огляду співробітники поліції виявили факт переміщення територією Донецької області алкогольної продукції. Даний факт зареєстровано до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційного порталу Національної поліції України» з автоматичним присвоєнням номеру №11774 від 22.09.2022. На підставі наказу командира оперативно-стратегічного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №50од від 09.08.2022 «Про встановлення на території Донецької області особливого режиму в`їзду та виїзду, руху транспортних засобів» алкогольна продукція у кількості 2472 банки алкогольного пива «Zibert Bavarske» об`ємом 0,5 літри кожна, 84 пляшки алкогольного пива «Zibert Lager» об`ємом 2,25 літри кожна, 12 пляшок алкогольного сидру «APPS» об`ємом 1 літр кожна, була вилучена та поміщена до камери схову речових доказів відділу поліції №4 (квитанція №60). Станом на сьогодні вилучена алкогольна продукція також зберігається в камері схову речових доказів. Адміністративний протокол при цьому не складався. У подальшому ОСОБА_3 може отримати вилучену 22.09.2022 алкогольну продукцію після закінчення дії правового режиму воєнного стану в Україні.

Не погодившись із такою відмовою відповідача, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд керувався наступним.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Частиною першою статті 59 Закону №580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно із частиною першою статті 3 Закону №580-VIII у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 8 Закону №580-VIII визначає, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України. Під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Статтею 29 Закону №580-VIII визначені вимоги до поліцейського заходу: Поліцейський захід - це дія або комплекс дій превентивного або примусового характеру, що обмежує певні права і свободи людини та застосовується поліцейськими відповідно до закону для забезпечення виконання покладених на поліцію повноважень.

Поліцейський захід застосовується виключно для виконання повноважень поліції. Обраний поліцейський захід має бути законним, необхідним, пропорційним та ефективним.

Обраний поліцейський захід є законним, якщо він визначений законом. Поліцейському заборонено застосовувати будь-які інші заходи, ніж визначені законами України.

За приписами частини четвертої статті 37 Закону №580-VIII поліцейський може тимчасово обмежити фактичне володіння річчю або пересування транспортного засобу для запобігання небезпеці, якщо є достатні підстави вважати, що річ або транспортний засіб можуть бути використані особою з метою посягання на своє життя і здоров`я або на життя чи здоров`я іншої людини, або пошкодження чужої речі. На вимогу особи поліцейський зобов`язаний повідомити про причини застосування ним відповідних заходів.

Обмеження фактичного володіння річчю здійснюється на підставах та в порядку, визначених Кримінальним процесуальним кодексом України та Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Реєстрації відносно позивача кримінального або адміністративного правопорушення судом не встановлено.

Стаття 41 Конституції України визначає ключові засади права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Отже, Конституція України визначає обставини позбавлення права власності, визначаючи, що це можливо виключно на підставі закону, як нормативно-правовому акті вищої юридичної сили.

Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі Закон №389-VIII) визначає зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно статті 1 Закону №389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону №389-VIII, військове командування, в межах повноважень, визначених цим Законом та Указом Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженим Верховною Радою України, видає обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Відповідно до статті 8 Закону №389-VIII, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану.

Також, дана норма визначає право військового командування примусово відчужувати майно, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

Згідно пункту 13 цієї норми військове командування може забороняти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, торгівлю зброєю, сильнодіючими хімічними і отруйними речовинами, а також алкогольними напоями та речовинами, виробленими на спиртовій основі.

Відповідно до розпорядження начальника штабу першого командувача об`єднаних сил Міністерства оборони України від 17.05.2022 №Р-386 «Про внесення змін до розпорядження начальника штабу першого командувача об`єднаних сил Міністерства оборони України від 25.03.2022 № 62» наказано:

- пункт 1 розпорядження начальника штабу - першого командувача об`єднаних сил Міністерства оборони України від 25.03.2022 № 62 «Про заборону торгівлі на території Донецької та Луганської областей на період дії воєнного стану торгівлю алкогольними напоями та речовинами, виробленими на спиртовій основі» викласти в наступній редакції: Заборонити на території Донецької та Луганської областей на період дії воєнного стану ввезення та торгівлю алкогольними напоями та речовинами, виробленими на спиртовій основі (окрім речовин медичного призначення).

Командувачем оперативно-стратегічного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » винесено наказ від 09.08.2022 №50од «Про встановлення на території Донецького області особливого режиму в`їзду і виїзду, руху транспортних засобів». Відповідно до підпункту 2 пункту 2 даного наказу заборонено з 11.08.2022 в`їзд та переміщення територією Донецької області транспортних засобів, які здійснюють перевезення алкогольних напоїв (з метою реалізації) та речовин вироблених на спиртовій основі, заборона на реалізацію яких на час воєнного стану запроваджена відповідним наказом військового командування.

Пунктом 3 цього ж наказу наказано Національній поліції України у межах відповідальності спільно з начальником Донецької обласної військової адміністрації:

1) забезпечити розробку проектів відповідних наказів та інструкцій з питань запровадження особливого режиму в`їзду та виїзду, руху транспортних засобів;

2) визначити блокпости, через які суб`єкти господарювання здійснюють переміщення вантажів (товарів) транспортними засобами на територію/з території Донецької області;

3) забезпечити здійснення заходів з контролю в`їзду/виїзду на блокпостах за межі блокпостів;

4) вжити заходів щодо здійснення на період воєнного стану на блокпостах перевірки осіб, транспортних засобів, багажу та вантажів, а також контролю за пересуванням громадян, іноземців, осіб без громадянства, переміщення вантажів суб`єктами господарювання через блок пости відповідно до вимог чинного законодавства на території Донецької області;

5) організувати заходи щодо контролю за виконанням пункту 1 цього наказу та ввести патрулювання в районах відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, працівники поліції зупинили ОСОБА_1 у с. Майдан Донецької області, тобто позивач в порушення вищенаведених приписів ввіз на територію Донецької області алкогольні вироби.

Разом із цим, суд наголошує, що саме неналежне виконання органами національної поліції покладених на них обов`язків, зокрема щодо організації блокпостів та проведення відповідних перевірок на межі Донецької області призвело до того, що позивач зміг фактично заїхати з таким вантажем на територію області.

Як вже було вказано вище, позбавлення права власності можливо або як вид юридичної відповідальності, або в порядку примусового відчуження. В обох випадках це може відбуватися лише за конкретних умов, встановлених законом.

Поліцейський захід як дія превентивного або примусового характеру також визначається лише законом.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, що визначено статтею 75 Конституції України.

За приписами статті 58 Конституції ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

З цього конституційного припису випливає, що діяння як певне правопорушення може визнаватись тільки законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом.

Такий висновок підтверджується положеннями пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України про те, що виключно законами визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

В Рішенні від 30.05.2001 № 7-рп/2001 Конституційний Суд вказав, що наголошуючи на важливості гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, Конституція України встановила, що склад правопорушення як підстава притягнення особи до юридичної відповідальності та заходи державно-примусового впливу за його вчинення визначаються виключно законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення, та бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (статті 58, 61, пункти 1, 22 частини першої статті 92 Конституції України).

Системний аналіз викладених конституційних положень дає підстави дійти висновку, що за своїм змістом пункт 22 частини 1 статті 92 Конституції України спрямований не на встановлення переліку видів юридичної відповідальності. Ним визначено, що виключно законами України мають врегульовуватись засади цивільно-правової відповідальності (загальні підстави, умови, форми відповідальності тощо), підстави кримінальної, адміністративної та дисциплінарної відповідальності - діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями (основні ознаки правопорушень, що утворюють їх склад), та відповідальність за них. У такий спосіб Конституція України заборонила врегульовувати зазначені питання підзаконними нормативно-правовими актами та встановила, що лише Верховна Рада України у відповідному законі має право визначати, яке правопорушення визнається, зокрема, адміністративним правопорушенням чи злочином, та міру відповідальності за нього.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має, найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідач в обґрунтування своєї позиції вказує, що чинне законодавство частково не пристосоване до застосування в умовах воєнного стану, тому у нормативно-правових актах відсутні положення, які регулюють процедуру вилучення майна у зв`язку із тимчасовим обмеженням конституційних прав громадян на час дії воєнного стану.

Однак, незважаючи на це, їх реалізація повинна відбуватися з певною гнучкістю щоб досягти оптимального балансу між публічними та приватними інтересами.

З цього приводу суд зазначає, що однією зі складових принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.

Принцип правової визначеності (певності) загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом уразі необхідності.

Так, Конституційний Суд України сформулював у Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками, в якому зазначається, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абзац другий підпункту 5.4 п. 5 мотивувальної частини) [14]. Цим Конституційний Суд України наголосив, що невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що в практичній площині призводить до різного застосування.

У справі «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» має на увазі не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія (ЄСПЛ аналогічної позиції дотримується у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Також у рішенні в справі «The Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд зазначив, що закон повинен бути досить доступним, він повинен служити для громадянина відповідним орієнтиром, достатнім у контексті, в якому застосовуються певні правові норми у відповідній справі; норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає можливість громадянинові регулювати свою поведінку.

При цьому ЄСПЛ у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Крім того суд наголошує, що за приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищезазначене, суд уважає, що відповідач в межах розгляду даної справи не довів, що вилучення алкогольних напоїв, які перевозились позивачем, відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства України, що, у свою чергу, призвело до порушення прав та охоронювані законом інтересів позивача.

Так, перевіряючи оскаржувані дії суб`єкта владних повноважень на відповідність закріплених у частині другій статті 2 КАС України критеріям, суд дійшов висновку, про вчинення відповідачем протиправних дій щодо неповернення позивачу майна (алкогольних напоїв), вилученого відповідно до протоколу догляду від 22.09.2022.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо неповернення вилученого у ОСОБА_1 майна (алкогольних напоїв) відповідно до протоколу догляду від 22.09.2022, та відновленню шляхом зобов`язання Головне управління Національної поліції в Донецькій області повернути ОСОБА_1 вилучене відповідно до протоколу догляду від 22.09.2022 майно (алкогольні напої).

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи, суд приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини другої цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За приписами частини 3 цієї статті для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копії:

- договору про надання правової допомоги №41 від 20.03.2023;

- квитанція до прибуткового касового ордеру №1093256 від 20.03.2023;

- ордер на надання правничої допомоги та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Дяченком Олегом Валентиновичем, та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги №41 від 20.03.2023, відповідно до якого адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову в порядку та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар за надані послуги та оплатити фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього договору.

Відповідно до підпункту 2.10. пункту 2 договору про надання правової допомоги №41 від 20.03.2023 розмір гонорару визначається фіксованою сумою у розмірі 10000,00 грн.

Відповідач оспорює розмір наданої позивачу правової допомоги, обґрунтовуючи тим, що предмет спору у даній справі не є складним, не потребує складних правових досліджень, вивчення обсягу фактичних даних та аналізу первинних документів, а обсяг і складність виготовлених процесуальних документів не є значним. Більш того, розмір їх суми повинен встановлюватись на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Разом з цим, відповідач зазначає, що належним чином понесених витрат у розмірі 10000, грн. позивачем не доведено. Наполягає на тому, що адміністративна справа не містить належних та допустимих доказів про сплату адвокатських послуг.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що розглядаєма справа є типовою, про що зазначено у позові, віднесена Кодексом до справ незначної складності, відтак суд погоджує позицію відповідача щодо неспівмірності заявленої суми витрат на професійну правову допомогу з її складністю.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (рішення від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, п. 269), оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат […], Суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), заява № 34884/97, п. 30).

В пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява № 71660/11), в п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява № 72277/01), в пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01) Європейський суд з прав людини вказував, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Окрім того, в пункті 154 рішення у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Отже, для включення всього розміру витрат до суми, що підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача у разі задоволення позову, судом має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Відтак, заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, та їх обсягом.

Водночас, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд, враховуючи предмет спору та виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України та вважає, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн., що за висновком суду відповідає критерію розумності та обґрунтованості заявлених до стягнення витрат на правову допомогу.

Щодо витрат на сплату судового збору.

Відповідно до квитанції №0.0.7.1 від 03.04.2023 позивачем сплачено судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Згідно із частиною першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем сплачено суму судового збору та позовні вимоги задоволено, суд приходить висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судового збору на користь позивача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 132, 139, 205, 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (місцезнаходження: пр.-т. Нахімова, буд. 86, м. Маріуполь, Донецька область; ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо неповернення вилученого у ОСОБА_1 майна (алкогольних напоїв) відповідно до протоколу догляду від 22.09.2022.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області повернути ОСОБА_1 вилучене відповідно до протоколу догляду від 22.09.2022 майно (алкогольні напої).

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 14.06.2023.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду у паперовому вигляді або через електронний кабінет (https://id.court.gov.ua/) у підсистемі «Електронний суд».

У разі застосування судом частини третьої статті 243 КАС України строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Арестова