Справа № 600/4265/22-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/4265/22-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Боднарюк Олег Васильович

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

15 червня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича (м. Чернівці) Державної прикордонної служби України (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Позивач звернувся із позовом до Чернівецького окружного адміністративного суду в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 22.10.2022 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку ОСОБА_2 , прийняте інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) майстер-сержантом ОСОБА_3 ;

- дозволити ОСОБА_2 перетнути державний кордон України разом з сином ОСОБА_4 ;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Державної прикордонної служби судові витрати у розмірі 992,40 грн.

ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 25.01.2023 в задоволенні позову відмолено повністю.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що під час дії на території правового режиму воєнного стану та проведення загальної мобілізації, військовозобов`язані громадяни України чоловічої статті під час перетинання державного кордону України зобов`язані пред`явити документи, які підтверджують, зокрема факт звільнення від мобілізації, що позивачем в даному випадку зроблено не було.

При цьому факти розірвання шлюбу та проживання разом з батьком не звільняють іншого з батьків дитини від участі у її вихованні, тому, надані позивачем рішення суду не є безумовними доказами того, що батько самостійно виховує свою неповнолітню дитину.

ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що рішення суду про розлучення та визначення місця проживання дитини з батьком є достатніми документами для перетинання кордону. При цьому відповідачем не вказано конкретних документів, які повинні були бути подані позивачем для виїзду за кордон, однак не подані.

Також вказано, що в даному випадку факт розлучення та визначення місця проживання дитини є безумовним доказом того, що позивач як батько самостійно виховує свою неповнолітню дитину.

ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що в матеріалах справи містяться докази, що у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є як батько ОСОБА_1 , так і мати ОСОБА_5 , яка не позбавлена батьківських прав. Батьки за згодою мають право визначити місце проживання дитини з одним з них, проте жоден із них не вправі відмовитися від обов`язку виховувати дитину. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Також вказано, що рішення Хмельницького міськрайонного суду, яким встановлено місце проживання дитини з батьком прийняте 30.05.2022, а розірвання шлюбу відбулось на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 14.07.2022. Тобто, перебуваючи у шлюбі позивач заздалегідь вирішив питання з встановленням місця проживання дитини.

V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою суду від 22.03.2023 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

13.04.2023 до суду надійшли додаткові письмові пояснення позивача в яких зазичено, що законодавством прямо врегульовано, які документи підтверджують факт самостійного виховання дитини і одним з цих документів, на рівні з рішенням про позбавленням батьківських прав, чи свідоцтва про смерть є рішення суду із зазначенням місця проживання дитини з одним із батьків після розірвання шлюбу.

17.04.2023 до суду надійшла відповідь на відзив де вказано, що факт не позбавлення батьківських прав матері, не означає, що батько не виховує дитину самостійно. Адже мати хоч і зобов`язана брати участь у вихованні, не спілкуючись з дитиною протягом довгого часу, не присутня в житті дитини. Оскільки дитина проживає з батьком, що визначено ухвалою суду, отже повністю вихованням та утриманням займається батько. Чинним законодавством передбачено, що рішення суду про розлучення та визначення місця проживання дитини одним з батьків, підтверджують факт самостійного виховання дитини тим з батьків з ким проживає дитина. Саме тому батька, який самостійно виховує дитину законодавець звільняє від мобілізації (стаття 23 частина 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено підстави для звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, абзац 5 ч. 1: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обгрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

22.10.2022 інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип Б) майстер - сержантом ОСОБА_3 прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_2 , який досяг 16-річного віку з причин того, що: на підставі Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 № 389, Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні " від 24.02.2022 № 2102, Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про ведення воєнного стану в Україні " також пунктів 2.2-6 постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 "Про затвердження Правил перетинання Державного кордону громадянами України" тимчасово обмежено у праві виїзду з України за відсутністю підстав на право перетинання Державного кордону під час воєнного стану.

Судом першої інстанції дослідженні наступні копії документи, зокрема: паспорт громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон № НОМЕР_1 ; паспорт громадянина України ОСОБА_6 для виїзду за кордон № НОМЕР_2 ; свідоцтво про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 від 01.06.2016.

Згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30.05.2022 в справі № 686/8299/22 встановлено, що місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання його батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.07.2022 розірвано шлюб укладений ОСОБА_1 з ОСОБА_5 зареєстрований 21.04.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрально - Західного міжрегіального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 410.

VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 №1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також Указом Президента України №757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено, на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, та Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-ІХ), продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Згідно статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII (далі Закон №389-VIII ) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Згідно пункту 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1455, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Пунктом 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 №57 (далі - Правила № 57) передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Пунктом 2-6 зазначених вище Правил встановлено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Указом Президента України від 24.02.2022 у №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Cтаттею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі Закон №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Поряд з цим, статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані (окрім іншого): жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Таким чином, Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначений вичерпний перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації та у кожному конкретному випадку особам, які не підлягають призову у разі перетину кордону необхідно надати підтверджуючі документи.

Станом на час виникнення спірних у даній справі відносин в Україні діяв воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.

При цьому законом передбачена і відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, яка надається військовозобов`язаним. Зокрема, така надається жінкам та чоловікам, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Отже, обмеження щодо заборони виїзду за межі України на період дії правового режиму воєнного стану не застосовуються до чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

При цьому, така особа при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинна надати, крім паспортних документів, і документи, які б підтверджували її право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, факт самостійного виховання дитини віком до 18 років.

Разом з тим позивачем надано свідоцтво про народження дитини, закордонний паспорт дитини, рішення суду про розірвання шлюбу та рішення суду, яким визначено місце проживання сина, за місцем проживання батька.

Проте, колегія суддів зазначає, що такі документи не підтверджують того, що позивач самостійно виховує свого неповнолітнього сина. Окрім іншого, наведені рішення суду не доводять того, що мати дитини позбавлена батьківських прав.

Свідоцтво про народження дитини підтверджує факт батьківства, а закордонний паспорт дитини право дитини виїхати за кордон.

Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, факти розірвання шлюбу та проживання разом з батьком не звільняють іншого з батьків дитини від участі у її вихованні, тому, надані позивачем рішення суду не є безумовними доказами того, що батько самостійно виховує свою неповнолітню дитину.

Крім того, відповідно до статті 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1статті 161 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Однак, позивачем під час здійснення прикордонного контролю на підтвердження самостійного виховання свого малолітнього сина не було надано рішення органу опіки та піклування, щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, при цьому позивачем також не було надано довідки про склад сім`ї за місцем проживання.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем станом на час виникнення спірних відносин факту самостійного виховання ним дитини віком до 18 років, що давало б йому право в період дії правового режиму воєнного стану виїхати за межі України.

Також колегія суддів зазначає, що у зв`язку з введенням в Україні правового режиму воєнного стану відповідно до Указу Президента №64/2022 та на виконання вимог Закону №389, Адміністрація Державної прикордонної служби України листом №23-6855/0/6-22-Вих від 17.03.2022 Щодо порядку організації виїзду за кордон на період дії правового режиму воєнного стану органам Держприкордонслужби надано відповідні роз`яснення.

Відповідно до п.п.4 п.3 вищевказаного листа, обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років не застосовуються до осіб, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Підтверджуючими документами можуть бути, зокрема, свідоцтво про народження дитини (дітей) + свідоцтво про смерть матері дитини/рішення суду про позбавлення матері батьківських прав/визнання безвісти відсутньою/рішення суду про розлучення з визначення місця проживання з батьком.

Таким чином, особа чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 18-річного віку при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинна надати, крім паспортних документів, документи, які б підтверджували її право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема факт самостійного виховання дитини віком до 18 років.

Колегія суддів зазначає, що станом на день винесення оспорюваного рішення позивач не підпадав під категорії чоловіків, яким дозволено виїзд за межі території України. Позивачем належних чином оформлених документів на спростування заборони виїзду під час мобілізації, не надано, а подане позивачем при перетині державного кордону на виїзд з України рішення суду щодо визначення місце проживання дитини не є безумовним доказом того, що він як батько самостійно виховує свою неповнолітню дитину.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем під час здійснення прикордонного контролю на підтвердження самостійного виховання дитини віком до 18 років - свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не було надано документів, як приклад - про позбавлення матері батьківських прав або рішення суду про визнання матері дитини безвісти відсутньою, тощо. Відтак відсутні правові підстави для задоволення позову.

VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.