Справа № 420/1369/23
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/1369/23
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2020 року по 23.05.2022 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплати на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2020 року по 23.05.2022 року включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 03.04.2013 року по 27.11.2020 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . При звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення та одноразову допомогу при звільненні за 8 років. У зв`язку з чим він звернувся до суду із відповідним позовом. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 року у справі № 420/25939/21 відповідачем 24.05.2022 року виплачено на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні за 8 повних календарних років в сумі 44104,87 грн (з урахуванням утриманого військового збору 1,5 %). Таким чином, позивач зазначив, що відповідачем затримано розрахунок з позивачем з 28.11.2020 року по 23.05.2022 року на 542 дні, і відповідно, у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з даним позовом. Прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року позовну заяву задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 28.11.2020 року по 23.05.2022 року включно. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28.11.2020 року по 23.05.2022 року включно в розмірі 44104,87 грн (сорок чотири тисячі сто чотири гривні 87 копійок) з урахуванням обов`язкових відрахувань. В іншій частині позовних вимог, - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати повністю рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України апелянт вважає відсутніми, щодо виплати позивачу середнього заробітку. В обґрунтування такої позиції посилається на постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18 та у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №822/2663/15. Також, апелянт вказує, що суд першої інстанції визнав поважними причини пропущення строків позовної давності та поновив їх, при цьому не навів жодних доводів, у чому полягає поважність таких причин і чим викликана неможливість своєчасно звернутися до суду. Зазначає, що набрання 06 травня 2022 року законної сили рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/25939/21 є тією подією, на підставі якої позивачу стало відомо про порушення свого права та відповідно є початком перебігу строку для звернення до суду, 24 травня 2022 позивачу було достеменно відомо про надходження на його особовий картковий рахунок сум стягнутих згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/25939/21. Щодо перебуваннях у лавах ЗСУ за оголошеною мобілізацією, як підстави поважності пропуску строку звернення до суду, апелянт зазначає, що ця обставина не заважала позивачу приймати участь у розгляді справи №420/25939/21 через свого представника і не заважала дізнатися про порушення свого права.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем до суду не надано.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2013 року № 91 солдата запасу ОСОБА_1 з 03 квітня 2013 року зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та призначено на посаду старшого водія 3 понтонної роти понтонно-мостового батальйону.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.11.2020 року № 2 позивача з 27 листопада 2020 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Білгород-Дністровського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки в Одеській області (а.с. 9 оборот).

Згідно з роздавальної відомості № 12 зв за грудень 2020 року вбачається, що військовою частиною нараховано позивачу станом на день звільнення: грошове забезпечення, грошову компенсацію за додаткову відпустку як УБД, МДС, індексацію, усього 42221, 94 грн. (а.с. 29).

У зв`язку з тим, що на день звільнення позивачу не було нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до даних з Єдиного реєстру судових рішень, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 року у справі № 420/25939/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_4 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби за 8 повних календарних років військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби за 8 повних календарних років військової служби.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2022 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 року у справі № 420/25939/21 залишено без змін.

Відповідно до роздавальної відомості № 05 огд на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні згідно з рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 року у справі № 420/25939/21, відповідачем нараховано ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 44776,52 грн та виплачено 24 травня 2022 року в розмірі 44104,87 грн, що підтверджено платіжним дорученням № 406 від 23 травня 2022 року та повідомленням про надходження коштів на картковий рахунок, 24 травня 2022 року (а.с. 8, 28).

Виконання рішення суду по справі № 420/25939/21 не заперечувалось відповідачем.

Але при виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачем не було виплачено позивачу середній заробіток за час затримки виплати у повному обсязі при звільненні.

Не погоджуючись із зазначеною бездіяльністю, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, заперечуючи проти позову частково не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, у зв`язку з чим оцінюючи у сукупності надані обставини, суд вважав, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 44104,87 грн, яка належить стягненню на користь позивача з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Що стосується доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає.

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За приписами частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Частиною четвертою цієї ж статті обумовлено, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви позивачем було додано клопотання про поновлення строків звернення до суду, в якому позивач просив поновити строки звернення до суду та відкрити провадження у справі. В обгрунтування клопотання зазначив, що для виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 року у справі № 420/25939/21 представником позивача отримано виконавчий лист, який 11.12.2022 року направлено до Білгород-Дністровського відділу ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса). 20.12.2022 року відкрито виконавче провадження № 70585625. Проте, 23.12.2022 року виконавче провадження закінчено з підстав повного виконання рішення суду до його відкриття. Відповідачем надано до Білгород-Дністровського відділу ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) копію платіжного доручення від 23.05.2022 року та зазначено, що виплату проведено 23.05.2022 року. Разом з цим, позивача 27.02.2022 року призвано на військову службу по мобілізації та при отриманні коштів на картковий рахунок у призначенні платежу не було зазначено , що це виплата згідно рішення суду, про що свідчить виписка про надходження коштів, призначення платежу «Зарплата, в/ч НОМЕР_1 ». Відтак, позивач вказував, що тільки 23.12.2022 року (після надання відповідачем відповідних доказів) він дізнався, що рішення суду виконано повністю (а.с. 4-5).

З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільнення ОСОБА_1 звернувся 24.01.2023 р.

Колегія суддів зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 420/3978/22.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обставини, наведені представником позивача на обґрунтування поважності пропуску строку звернення до суду є поважними, а тому з урахуванням ч.1 ст. 121 КАС України, строк звернення до суду для позивача із даним позовом має бути поновлений.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що уразі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.

Висновки суду у даній справі відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Водночас, вирішуючи справу, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

В свою чергу, визначаючи розмір відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.11.2020 року № 2 позивача з 27 листопада 2020 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Білгород-Дністровського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки в Одеській області.

Таким чином, військова частина НОМЕР_1 27.11.2020 р. повинна була здійснити виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 у повному обсязі.

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі належні йому суми.

Проте, вважаючи, що позивачу не була нарахована та виплачена одноразова грошова допомога при звільненні позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

На виконання рішення суду від 21 лютого 2022 року у справі № 420/25939/21 відповідачем була нарахована та виплачена 24.05.2022 р. позивачу одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 44104,87 грн. (а.с. 8).

А тому строк затримки по виплаті грошового забезпечення слід рахувати з 28.11.2020 р., оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Крім того, оскільки судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем здійснено 24.05.2022 р., то останнім днем належного розрахунку слід вважати саме цю дату.

Таким чином, затримка розрахунку при звільненні становить період з 28.11.2020 р. по 23.05.2022 р.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про середньоденний заробіток ОСОБА_1 , грошове забезпечення позивача за вересень 2020 року становить 10904,55 грн.; грошове забезпечення за жовтень 2020 року - 10904,55 грн. Кількість днів 61. Середньоденний заробіток 357,53 грн. (а.с. 27).

Період затримки повного розрахунки під час звільнення з 28.11.2020 року по 23.05.2022 року становить 542 календарні дні.

Отже, середній заробіток за час затримки з 28.11.2020 року по 23.05.2022 року становить: 542 календарні дні х 357, 53 грн =193 781, 26 грн, що значно перевищує суму, яка була виплачена із затримкою.

Позивач був виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення звільнений з 27 листопада 2020 року, але до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні звернувся лише 17.12.2021 року, тобто майже через рік після виключення зі списків особового складу.

Рішення суду першої інстанції від 21 лютого 2022 року набрало законної сили 06 травня 2022 року (дата прийняття постанови судом апеляційної інстанції).

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З огляду на вищезазначене, застосовуючи до даних правовідносин принцип співмірності суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 28.11.2020 року по 23.05.2022 року включно; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28.11.2020 року по 23.05.2022 року включно в розмірі 44104,87 грн (сорок чотири тисячі сто чотири гривні 87 копійок) з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №822/2663/15 не приймаються колегію суддів до уваги, оскільки обставині у вказаній справі не є тотожними обставинам справи в даній справі.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 р., заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик