Справа № 240/7347/23
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2023-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м. Житомир справа № 240/7347/23

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Капинос О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 з 01.02.2023 пенсії державного службовця за віком у відповідності до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993р. №3723-ХІІ - протиправними.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 з 01.02.2023 пенсію державного службовця за віком у відповідності до ст. 37 Закону України "Про державну службу" у розмірі 60 відсотків заробітної плати за останнім місцем роботи на державній службі, зазначеної в довідках від 31.01.2023 №4, №5.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області різницю між призначеною пенсією державного службовця за віком у відповідності до ст. 37 Закону України "Про державну службу" та фактично виплаченою пенсією за віком за період з 01.02.2023р. по день фактичного виконання судового рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідачем протиправно відмовлено йому у переході на пенсію державного службовця з підстав не займання посади державної служби станом на 01.05.2016 та відсутності необхідного стажу на державній службі станом на вказану дату. Наголошує, що має право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", а тому прийняте відповідачем рішення про відмову у призначенні пенсії на підставі вказаного Закону є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачі надіслали відзиви на позов, в яких просять у задоволенні позову відмовити. Зазначають, що оскільки періоди роботи позивача в державних податкових інспекціях та адміністраціях, а також періоди роботи в органах місцевого самоврядування, не можуть бути зараховані до стажу державної служби, то у позивача відсутні необхідні для переходу на пенсію державного службовця за віком 20 років роботи на посадах, віднесених до державної служби. Призначення пенсії є дискреційними повноваженнями відповідача.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

З 01.12.2020 позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

31.01.2023 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Житомирській області із заявою в якій просила призначити пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

03.02.2023 за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області розглянуто заяву від 31.01.2023 та прийнято рішення № 92 про відмову в переведенні з пенсії за віком, призначену згідно Закону № 1058, на пенсію за віком, передбачену Законом № 889, .

З рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 03.02.2023 вбачається, що відповідач відмовив у переведенні на пенсію за законом України "Про державну службу" у зв`язу з відсутністю 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-ХІІ.

Крім того, у вказаному рішенні відповідач вказав, що відповідно до ст. 343.1 ПК України посадовим особам контролюючих органів присвоюються спеціальні звання, тому ці посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначені статтею 25 Закону № 3723 .

Позивач вважає таке рішення протиправним, тому звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За змістом ч.1 ст.9, ч.1 ст.10 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058) в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Згідно абз.3 ч.1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на пенсію за віком мають жінки за наявності відповідного страхового стажу після досягнення ними 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року.

Відповідно до ч.3 ст.45 Закону №1058 переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про державну службу" №889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон №3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Зокрема, пунктами 10, 12 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII визначено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Разом з тим, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону №3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Отже, з аналізу наведених вище правових норм вбачається, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на пенсію відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону №3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Частиною 1 статті 37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Отже, після 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом №889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №889-VIII та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №822/524/18, у постанові Верховного Суду від 02.04.2020 у справі №687/545/17.

Позивач, на момент звернення із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ досягла передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV" віку 62 роки 3 місяці.

Разом з тим, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ, у зв"язку з недостатністю 20-річного стажу.

Заперечуючи проти позову, відповідача вважають, що періоди роботи позивача в державних податкових інспекціях та адміністраціях, а також періоди роботи в органах місцевого самоврядування, не можуть бути зараховані до стажу державної служби.

Суд не погоджується з такими доводами, з огляду на таке.

Як вбачається з трудової книжки позивача та згідно довідки Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 30.01.2023 №66/61 про стаж служби в органах місцевого самоврядування начальника планово-фінансового відділу ЖМР (обчислений відповідно до статті 22 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування"), позивач працювала в органах державної податкової служби Житомирської області з 15.03.1994 по 18.07.2011, зокрема:

з 15.03.1994 по 25.11.1996 - на посаді державного податкового інспектора в Державній податковій інспекції по Андрушівському району;

з 26.11.1996 по 30.04.1996 - на посаді в.о. начальника відділу - головного бухгалтера в Державній податковій адміністрації по Андрушівському району;

з 29.12.1996 по 26.01.1997 - на посаді начальника відділу - головного бухгалтера в Державній податковій адміністрації по Андрушівському району;

з 27.01.1997 по 14.10.1997 - на посаді державного податкового інспектора валютного відділу в Державній податковій адміністрації по Андрушівському району;

з 15.10.1997 по 31.03.1998- на посаді старшого державного податкового інспектора відділу валютного контролю в Державній податковій адміністрації по Андрушівському району;

з 01.04.1998 по 30.04.1999 - на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу прямих і непрямих податків з юридичних осіб в Державній податковій адміністрації по Андрушівському району;

з 30.04.1999 по 18.07.2011 - на посаді головного бухгалтера в Державній податковій адміністрації Житомирської області.

У Виконавчому комітеті Житомирської міської ради позивач працювала: з 19.07.2011 по 30.01.2023, зокрема:

з 19.07.2011 по 10.04.2016 - на посаді начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності Житомирської міської ради;

з 11.04.2016 по 30.01.2023 - на посаді начальника планово-фінансового відділу Житомирської міської ради, головного бухгалтера.

У довідці зазначено, що разом стаж служби становить 28 років 10 місяців 17 днів станом на 2023. Також, вказані записи містяться у трудовій книжці, що є основним доказом підтвердження відповідного стажу для призначення пенсії.

Щодо періодів роботи у податковій службі.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Згідно з частиною вісімнадцятою статті 37 Закону №3723-XII період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та /або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03.05.1994 затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (діяв до набрання законної сили Законом України №889-VIII), яким визначено посади і ранги, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Абзацами другим та третім пункту другого Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 19994 року № 283, передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті державної податкової та контрольно- ревізійної служби, а також на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України від 04.12.1990 №509-XII "Про державну податкову службу в Україні" (далі - Закон України №509-XII), а з 12.08.2012 - Податковий кодекс України.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України №509-XII державна податкова служба, якій за змістом частини другої цієї статті підпорядковані державні податкові інспекції в областях, районах, містах і районах у міста, є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує здійснення контролю за дотриманням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів податків, зборів та інших платежів і неподаткових доходів і внесків до державних цільових фондів, встановлених законодавством України.

Посадовою особою органу державної податкової служби, за правилами частини першої статті 15 Закону України №509-XII, може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством фінансів України. Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації, після якої таким особам присвоюються спеціальні звання (частини перша, четверта статті 15 цього Закону).

Цією ж нормою установлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондують вимогам статей 5, 12 Закону №3723-ХІІ щодо обмежень пов`язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.

Статтею 6 Закону №509-XII було встановлено, що видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, які обіймають посади в державних органах для виконання завдань і функцій держави (зокрема, у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, - перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Відповідно до п. 343.1 - 343.2 ст. 343 Податкового кодексу України, посадовим особам контролюючих органів присвоюються такі спеціальні звання: головний державний радник податкової та митної справи; державний радник податкової та митної справи I рангу; державний радник податкової та митної справи II рангу; державний радник податкової та митної справи III рангу; радник податкової та митної справи I рангу; радник податкової та митної справи II рангу; радник податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи I рангу; інспектор податкової та митної справи II рангу; інспектор податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи IV рангу; молодший інспектор податкової та митної справи. Положення про спеціальні звання та порядок їх присвоєння, співвідношення з рангами державних службовців, розмір надбавок за спеціальне звання затверджуються Кабінетом Міністрів України. У разі присвоєння посадовій особі спеціального звання відповідно до пункту 343.1 цієї статті надбавка за ранг державного службовця не виплачується.

Абзацами 1, 2 пункту 344.1 статті 344 Податкового кодексу України передбачено, що пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу". Період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєнні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.10.2013 у справі №21-340а13, зокрема, колегія суддів дійшла висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу".

Також зазначена правова позиція узгоджуються з правовою позицією яка викладена в постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №465/7218/16а.

Виходячи з наведеного слідує, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а

тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу

державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідного статті 37

Закону № 3723-ХІІ.

Отже, період державної служби в податкових органах у спеціальному званні зараховується до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Таким чином, доводи відповідача про те, що посадові особи контролюючих органів, яким присвоюються спеціальні звання, не належать до категорій посад державної служби, - є безпідставними.

Пунктом 4 Порядку № 283 закріплено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

В контексті наведеного, суд відмічає, що основним документом, що підтверджє стаж роботи є трудова книжка.

Згідно записів у трудовій книжці, позивач працювала на посадах із спеціальними званнями (рангами) державного податкового інспектора, старшого державного податкового інспектора у періоди з 15.03.1994 по 25.11.1996 та з 27.01.1997 по 30.04.1999.

Відповідно до записів у трудовій книжці, 24.06.1994 позивач прийняла Присягу державного службовця і їй було присвоєно звання Інспектора податкової служби III рангу (наказ ДПІ по Андрушівському району від 24.06.1994р. №8-а).

Крім того, суд звертає увагу, що з 26.11.1996 по 30.04.1996 позивач працювала на посаді в.о. начальника відділу - головного бухгалтера в Державній податковій адміністрації по Андрушівському району. При цьому, згідно записів у трудовій книжці спеціальне звання їй було збережене.

Також, з 29.12.1996 по 26.01.1997 була переведена на посаду начальника відділу - головного бухгалтера в Державній податковій адміністрації по Андрушівському району із збереженням спеціального звання.

З 30.04.1999 по 18.07.2011 працювала на посаді головного бухгалтера в Державній податковій адміністрації Житомирської області та з 30.04.199 позивачу було присвоєно 9-й ранг державного службовця.

Враховуючи те, що позивач з 15.03.1994 по 18.07.2011 працювала в органах державної податкової служби, обіймала відповідні посади для виконання завдань і функцій держави (у сфері податкової політики), та те, що їй присвоювались відповідні ранги державних службовців та спеціальні звання за наслідками атестації у визначеному Законом України "Про державну податкову службу в Україні" від 04 грудня 1990 року №509-XII порядку, а також те, що вона одержувала заробітну плату за виконувану роботу за рахунок державного бюджету, і з отримуваної нею заробітної плати проводились відрахування підвищених розмірів відповідних (страхових, соціальних) внесків до спеціальних фондів державного бюджету, - то всі періоди роботи (служби) позивачки підлягають зарахуванню до стажу державної служби.

Крім того, згідно даних трудової книжки та довідки Виконавчого комітету ЖМР від 30.01.2023 №66/61 про стаж служби в органах місцевого самоврядування начальника планово-фінансового відділу ЖМР (обчислений відповідно до статті 22 ЗУ "Про службу в органах місцевого самоврядування") у Виконавчому комітеті Житомирської міської ради позивач працювала: з 19.07.2011 по 30.01.2023.

Стаття 1 Закону №3723-ХІІ визначала, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Посадовими особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій. (частина друга статті 2 Закону №3723-XII).

Крім цього, абзацом 13 пункту 2 Порядку №283 передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема: на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених статтею 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п.4 Порядку №229 до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Суд звертає увагу, що як Порядок №283, так і чинний наразі Порядок №229 передбачає, що до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування.

Необхідно врахувати, що пунктом 4 частини 2 статті 46 Закону №889-VIII визначено, що до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

З трудової книжки позивача слідує, що вона з 19.07.2011 по 10.04.2016 - на посаді начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності Житомирської міської ради. При цьому, 19.08.2011 вона склала присягу посадової особи місцевого самоврядування та їй присвоєно 9-й ранг посадової особи місцевого самоврядування.

З 11.04.2016 по 30.01.2023 позивач працювала на посаді начальника планово-фінансового відділу Житомирської міської ради, головного бухгалтера.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" особам, які займають посади, віднесені до п"ятої категорії, може бути присвоєно 9, 8 і 7 ранг.

Стаття 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" (в редакції станом на 19.07.2011) встановлює категорії посад в органах місцевого самоврядування, відповідно до яких п`ята категорія - керуючих справами виконавчих апаратів районних рад, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів районних у містах рад, помічників голів, радників (консультантів), спеціалістів, головних бухгалтерів управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, секретаріатів Київської та Севастопольської міських рад, керівників управлінь, відділів та інших виконавчих органів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад та їх заступників, керівників відділів (підвідділів) у складі самостійних управлінь, відділів виконавчих органів міських (міст обласного значення) рад, посади заступників міських (міст районного значення), сільських, селищних голів з питань діяльності виконавчих органів ради, секретарів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад; ( Абзац сьомий статті 14 із змінами, внесеними згідно із Законами N 2317-IV ( 2317-15 ) від 12.01.2005, N 3251-IV ( 3251-15 ) від 20.12.2005 )

Таким чином, суди дійшли вірного висновку, що посади на яких позивач перебувала в органах місцевого самоврядування відносяться до зазначеної категорії.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 13.05.2021 у справі № 623/198/17 та від 29.09.2022 у справі № 234/6967/17.

Верховний Суд в постанові від 10.05.2018 за результатом розгляду справи №351/1792/17 зазначив, що після набрання чинності Законом України "Про державну службу" №889 положення законодавства в частині механізму обрахунку стажу державної служби не змінилися. Відповідно до статті 46 Закону України "Про державну службу" №889 та пункту 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування" зараховується до стажу державної служби.

Зазначені обставини, на думку суду, вказують на безпідставність доводів відповідачів про те, що стаж роботи на посадах в органах місцевого самоврядування не може бути зарахований як стаж державного службовця, який за наявності відповідного стажу дає право на призначення пенсії держави службовця.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що займані позивачем посади у період роботи у Житомирській міській раді відповідно до статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", входять до переліку посад, які зараховуються до стажу державної служби.

Таким чином, стаж роботи позивача на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби станом на 01.05.2016 - день набрання чинності Законом України №889-VIII становив більше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Разом з тим, вирішуючи даний спір по суті, суд враховує те, що відповідачами у справі не ставиться під сумнів достовірність даних наведених в трудовій книжці позивача.

Оскільки на час набрання чинності Закону №889-VII, а саме станом на 01.05.2016 в силу перерахованих вище норм законодавства позивач працювала на посадах державної служби понад 20 років, а станом на день звернення до відповідача із заявою від 31.01.2023 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" мала стаж державної служби понад 28 років та досягла необхідного пенсійного віку, відтак, суд вважає, що позивач має право на призначення пенсії державного службовця за віком згідно ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993р. №3723-ХІІ .

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області приймаючи рішення від 03.02.2022 про відмову у переведенні ОСОБА_1 з 01.02.2023 з пенсії за віком відповідно до Закону №1058 на пенсію державного службовця за віком у відповідності до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993р. №3723-ХІІ діяв протиправно, з огляду на що суд вважає за необхідне визнати протиправними не дії, а вказане рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та скасувати його.

Вимоги щодо визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо відмови у призначенні пенсії позивачу не підлягають задоволенню, оскільки рішення про відмову у призначенні такої пенсії приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Щодо позовних вимог зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 з 01.02.2023 пенсію державного службовця за віком у відповідності до ст. 37 Закону України "Про державну службу" у розмірі 60 відсотків заробітної плати за останнім місцем роботи на державній службі, зазначеної в довідках від 31.01.2023 №4, №5.

Відповідач зазначає про те, що призначення пенсії є дискреційними повноваженнями .

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідач неправомірно відмовив позивачу у переведенні з пенсії за віком на пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу", у той час як право на отримання пенсії підтверджується документально, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Враховуючи викладене, позивач має право на пенсію за віком згідно зі ст. 37 Закону № 3723-XII, а тому, відповідно, наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії за віком, призначеної їй відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію державного службовця за віком відповідно до Закону № 3723-XII.

Щодо врахування довідок про складові заробітної плати.

Вимоги до форми довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, визначаються постановою правління Пенсійного фонду України від 17 січня 2017 року № 1-3 "Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям", яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 8 лютого 2017 року за № 180/30048.

Пунктом 1 вказаної Постанови затверджено форми довідок про заробітну плату для призначення згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII, що додаються до постанови, а саме:

форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років);

форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією);

форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить врахувати довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 31.01.2023 №4,5, що містяться у матеріалах справи.

Факт подання вказаних довідок позивачем до заяви від 31.01.2023 про перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" відповідачем не заперечується.

До матеріалів справи позивачем долучено також довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 31.01.2023 №6.

Відповідач лише стверджує про те, що вимоги у цій частині передчасні, оскільки не вирішено питання про наявність права у позивача на перехід на пенсію державного службовця.

В той же час, суд при розгляді даної справи дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання пенсії державного службовця за віком у відповідності до ст. 37 Закону України "Про державну службу".

За змістом рішення Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 по зразковій справі №822/524/18 належним способом захисту прав позивача у таких типових справах є зобов`язання пенсійного органу призначити та здійснити нарахування і виплату пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ "Про державну службу" у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного у відповідній довідці.

Тож, ураховуючи те, що з заявою про переведення на пенсію державного службовця позивачка зверталася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, однак Головним управління Пенсійного фонду України у Миколаїській області за принципом екстериторіальності було прийнято рішення, яким відмовлено їй у такому переведенні і таку відмову визнано судом протиправною, а також беручи до уваги ту обставину, що позивачка перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Житомирській області і саме там обліковується її пенсійна справа, належить для належного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплатити позивачу з 01.02.2023 пенсію державного службовця за віком у відповідності до ст. 37 Закону України "Про державну службу" у розмірі 60 відсотків заробітної плати, зазначеної в довідках від 31.01.2023 №4, №5, з урахуванням виплачених сум та правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №822/524/18 від 13 лютого 2019 року та постанові Верховного Суду від 09.05.2023 у справі №560/928/20.

Також, зазначеної позиції підтримується Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах від 18.04.2022 у справі 560/11381/21, від 03.02.2022 у справі №560/11984/21, від 05.05.2023 у справі 560/8448/22, від 09.11.2022 у справі №560/1192/22, від 28.09.2022 справі №560/18279/21, від 05.05.2022 у справі № 560/7727/21.

Суд звертає увагу, що позивачем у прохальній частині позову не заявлено вимогу щодо зобов`язання відповідача врахувати довідку Виконкому ЖМР від 31.01.2023 №6 про складові заробітної плати, яка долучена до матеріалів справи.

Підстав для виходу за межі позовних вимог щодо вказаної вище довідки, суд не вбачає.

Вимоги про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області різницю між призначеною пенсією державного службовця за віком у відповідності до ст. 37 Закону України "Про державну службу" та фактично виплаченою пенсією за віком за період з 01.02.2023 по день фактичного виконання судового рішення не підлягають задоволенню, оскільки є передчасними.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Щодо клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати до суду в установлений судом строк звіт щодо виконання рішення суду, суд зазначає таке.

За нормами частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, а, отже, наділений правом, а не закріпленим обов`язком під час прийняття рішення у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а у разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладанням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися залежно від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.

Аналогічна правова позиція підтверджується практикою Верховного Суду, що викладена у додатковій постанові від 31.07.2018 у справі №235/7638/16-а (адміністративне провадження № К/9901/43354/18) та в ухвалі від 23.04.2019 у справі № 805/516/18-а.

Зокрема, Верховний Суд зазначив у цих справах, що з огляду на ненаведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останнім доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про встановлення судового контролю.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи відсутність у справі будь-яких доказів наміру відповідача ухилитися від виконання рішення суду, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання рішення суду, враховуючи відсутність будь-яких доводів та доказів, які б свідчили про наявність ризиків ухилення відповідача від виконання рішення суду.

Щодо судових витрат.

Позивачем при зверненні з вказаним позовом сплачено судовий збір у розмірі 3220,80 грн., тоді як необхідно було сплатити 2147,20 грн., як за дві позовні вимоги.

Враховуючи викладене, витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань кожного з відповідачів по 1073,60 грн.

Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, Житомир,10003. ), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, Миколаїв,54029. ), про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 03.02.2023 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону №1058 на пенсію державного службовця за віком у відповідності до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993р. №3723-ХІІ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити і виплатити ОСОБА_1 з 01.02.2023 пенсію державного службовця за віком у відповідності до ст. 37 Закону України "Про державну службу" у розмірі 60 відсотків заробітної плати, зазначеної в довідках від 31.01.2023 №4, №5,6, з урахуванням виплачених сум.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос