Справа № 280/2566/23
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2023-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

14 червня 2023 року Справа № 280/2566/23 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (вул. Кравчука, буд. 22-В, м. Луцьк, Волинська область,43026, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області від 11.04.2023 № 54 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 1; зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України у Волинській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком 1, з дня звернення за пенсією.

У позові зазначено наступне. 04.04.2023 позивач звернулась до ГУПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з досягненням 45-річного віку та наявністю необхідного стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком 1. Рішенням від 11.04.2023 № 54 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 1 відповідачем відмовлено з посиланням на недосягнення нею на момент звернення за призначенням пенсії пенсійного віку 50 років відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач вважає, рішення про відмову у призначенні їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 1 протиправним з підстав того, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивачка досягла 47-річного віку, її загальний страховий стаж складав понад 55 років, пільговий стаж за Списком 1 - понад 27 років, що підтверджується копіями трудової книжки і довідки ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. A.M. Кузьміна» та визнається самим відповідачем.

Ухвалою суду від 01.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам повідомлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні), протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне. Питання призначення пенсій за віком на пільгових умовах на даний час врегульовано саме частиною 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Пільговий стаж на роботах з шкідливими і важкими умовами праці за списком № 1, визначений пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить -26 років 09 місяців 21 день. Страховий стаж (з врахуванням кратності по Списку № 1) - 55 років 08 місяців 06 днів. До страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1990 по 29.06.1992, оскільки відсутній документ про зміну прізвища. До пільгового стажу зараховано всі періоди згідно долучених документів. За результатами розгляду заяви позивачу відмовлено в призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного пенсійного віку. Таким чином, вказує, відповідач діяв правомірно у відповідності до діючого законодавства, оскільки права на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у позивача не має в зв`язку з відсутністю необхідного пенсійного віку. Отже, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), справу розглянуто судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.

04.04.2023 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Вказану заяву за принципом екстериторіальності розглянуто відповідачем, Головним управління Пенсійного фонду України у Волинській області, та прийнято спірне рішення № 54 від 11.04.2023 про відмову в призначенні пенсії.

У вказаному рішенні відповідач зазначив, зокрема, що страховий стаж (з врахуванням кратності по Списку № 1) - 55 років 08 місяців 06 днів. До страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1990 по 29.06.1992, оскільки відсутній документ про зміну прізвища. Прийняти рішення6 відмовити гр.. ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком згідно ч. 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погодившись із цим рішенням, позивачка звернулася з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Водночас у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, регламентуються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч. 1 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-VI від 28.12.2007 року (далі - Закон №1058-VI) право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-ІV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-ІV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах регулюється Порядком застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників (36-2003-п) (далі - Списки) при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 року №383(далі - Порядок № 383).

Відповідно до п. 3 Порядку №383 при визначенні праванапенсіюза віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992 року.

Так, відповідно до спірного рішення від 11.04.2023 №54, пільговий стаж на роботах з шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 1, визначений пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону 1058 становить - 26 років 09 місяців 21 день. Разом з тим, позивачу не зараховано до пільгового стажу роботи період навчання з 01.09.1990 по 29.06.1992.

З приводу зарахування до пільгового стажу роботи періоду навчання позивачки суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» № 103/98-ВР від 10 лютого 1998 року, з наступними змінами і доповненнями, а саме ч.1 ст. 38 «Гарантії соціального захисту здобувача освіти та випускника закладу професійної (професійно-технічної) освіти», час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Крім того, за змістом норми, яка міститься в абзаці 1 пункту 26 Положення про професійно-технічний навчальний заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1998 № 1240, час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі до безперервного і до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за одержаною професією не перевищує трьох місяців.

Аналізом зазначених правових норм встановлено, що необхідними умовами для зарахування до пільгового стажу часу навчання в професійно-технічному навчальному закладі є те, що перерва між днем закінчення навчання та днем зарахування на роботу не повинна перевищувати трьох місяців, і те, що після закінчення навчання особа повинна бути зарахована на роботу за здобутою спеціальністю.

З огляду на записи в трудовій книжці позивач після закінчення навчання у СПТУ №44 м. Запоріжжя 03.07.1992 була прийнята на роботу швачкою четвертого розряду в пошивальний цех №2 у Запорізьке виробничо-торгівельне об`єднання «Хортиця».

Оскільки перерва між днем закінчення позивачем навчання в СПТУ і днем зарахування на роботу за професією не перевищує 3 місяців, то період навчання позивача з 01.09.1990 по 29.06.1992 у СПТУ №44 м. Запоріжжя повинен бути зарахований до страхового стажу позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 683/1774/16-а та від 09.07.2020 у справі № 308/13118/16-а.

З огляду на викладене суд доходить до висновку, що відповідач неправомірно не зарахував до страхового стажу позивача період його навчання з 01.09.1990 по 29.06.1992 у СПТУ №44 м. Запоріжжя.

Враховуючи наведене суд доходить висновку про протиправність дій відповідача щодо не зарахування до страхового стажу роботи позивача період його навчання з 01.09.1990 по 29.06.1992 у СПТУ №44 м. Запоріжжя.

Щодо посилання відповідача у оскаржуваному рішенні на не зарахування періоду навчання позивача з 01.09.1990 по 29.06.1992 у зв`язку з відсутністю документу про зміну прізвища, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, робітники та службовці, які надходять на роботу, зобов`язані пред`являти адміністрації підприємств трудову книжку, оформлену в установленому порядку (п.1.2). У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність (п.2.2). Відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами), та дата народження зазначаються на підставі паспорта або свідоцтва про народження (п.2.10). Після вказівки дати заповнення трудової книжки працівник підписом засвідчує правильність внесених відомостей (п.2.11). Зміни записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові та дату народження проводяться адміністрацією за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, імені, по батькові та ін.) та з посиланням на номер та дату цих документів. Вказівка зміни вноситься першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рисою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище чи ім`я, по батькові, дата народження та записуються нові дані. Посилання на відповідні документи записуються на внутрішній стороні обкладинки, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п.2.12).

Відповідно до копії сторінок трудової книжки серії НОМЕР_2 , яка наявна в матеріалах справи така була видана на ім`я « ОСОБА_2 , дата рождения ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

У вказаній трудовій книжці прізвище « ОСОБА_3 » закреслено та під ним записано нове прізвище « ОСОБА_4 », далі знову закреслено та під ним написано третє нове прізвище « ОСОБА_5 » на внутрішній стороні обкладинки трудової книжки внесено записи про те, що прізвище змінене на підставі свідоцтв про шлюб із зазначенням їх номерів та відбиток печатки підприємств.

Крім того, суд наголошує, що відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 року №301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Суд зауважує, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Також суд вказує, що на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Висновки аналогічного характеру викладені в постанові Верховного Суду від 29.03.2019 року у справі №548/2056/16-а, від 21.02.2018 року у справі №687/975/17.

Таким чином, посилання відповідача у оскаржуваному рішенні на не зарахування періоду навчання позивача з 01.09.1990 по 29.06.1992 у зв`язку з відсутністю документу про зміну прізвища є необґрунтованим та безпідставним.

Разом з тим, беручи до уваги встановлені обставини справи та надані сторонами докази, за результатами вирішення цього спору суд не знаходить достатніх правових підстав для покладення на відповідача обов`язку з призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах.

Як зазначено у пп. 5.1. п. 5 Рішення Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у ч. 3ст. 129 цієї Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, як наголосив Конституційний Суд України в абзаці 1 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у рішенні від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (заява № 63566/00), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (параграф 25).

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині 2 статті 2 КАС України.

Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати нові документи, яким не була надана оцінка, та встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати наявний стаж на призначення пенсії.

Відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом № 1058 та Порядком № 22-1, і без дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, що свідчить про допущення відповідачем як суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності стосовно належного розгляду поданої позивачкою заяви про призначення пенсії.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково, а саме у спосіб визнання протиправними дій відповідача щодо не зарахування до страхового стажу роботи позивача період його навчання з 01.09.1990 по 29.06.1992 у СПТУ №44 м. Запоріжжя та зобов`язання відповідача зарахувати такий період до стажу позивача і з урахуванням висновку суду, наведених у цьому рішенні, повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування".

Враховуючи наведені висновки, задоволенню також підлягає вимога позивача про визнання протиправною та скасування відмови пенсійного органу щодо не призначення позивачу пенсії за віком.

У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Таким чином, оскільки позовні вимоги мають немайновий характер, а позов задоволено частково, на користь позивача належить стягнути частину понесених ним судових витрат зі сплати судового збору, тобто 536,80 грн., за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (вул. Кравчука, буд. 22-В, м. Луцьк, Волинська область,43026, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 11.04.2023 №54 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу період навчання з 01.09.1990 по 29.06.1992 у СПТУ №44 м. Запоріжжя.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період навчання з 01.09.1990 по 29.06.1992 у СПТУ №44 м. Запоріжжя.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.04.2023 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 536,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 14.06.2023.

Суддя А.В. Сіпака