Справа № 140/7489/22
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/7489/22 пров. № А/857/3141/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Мікули О. І.

суддів Кушнерика М. П., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року в справі №140/7489/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції Сорока Ю.Ю.,

час ухвалення рішення 27.01.2023 року,

місце ухвалення рішення м.Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не звільнення його за пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації у воєнний час за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача за пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації у воєнний час за сімейними обставинами, у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що у жовтні 2022 року позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби за пп.г п.2 ч.4 ст.26 Закону України №2232-ХІІ, у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, однак в усному порядку відповідач повідомив, що підстав для звільнення немає, і тому рапорт не буде підписано та задоволено, при цьому, не пояснюючи юридичних причин такої відмови. Зазначає, що визначальне значення при звільненні військовослужбовця за пп.гп.2 ч.4 ст.26 Закону України №2232-ХІІ є факт утримання трьох і більше дітей, а не наявність родинних зв`язків. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що для того, щоб звільнитися з військової служби необхідно підтвердити факт утримання трьох і більше дітей у судовому порядку, що є безспірною підставою для звільнення відповідно до вимог пп. «г» п.2 ч,4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, тому позивачу необхідно звернутися до суду із заявою про встановлення факту перебування фізичних осіб на утриманні. Разом з тим, позивач не підтвердив, що на його утриманні дійсно перебуває три дитини віком до 18 років, а тому у військової частини не було законних підстав для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби. З врахуванням наведеного вважає, що бездіяльність відповідача щодо не звільнення позивача з військової служби відсутня. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 березня 2022 року ОСОБА_1 призваний Володимир-Волинським об`єднаним районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки на військову службу по мобілізації до Збройних Сил України згідно з Указом Президента України Про загальну мобілізацію від 25 лютого 2022 року №69/2022, що підтверджується військовим квитком позивача серії НОМЕР_2 .

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09 травня 2022 року №115 призваного по мобілізації солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення і вважається таким, що з 09 травня 2022 року приступив до виконання службових обов`язків за посадою водій.

У жовтні 2022 року позивач подав рапорт командиру роти, в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення з військової служби в запас на підставі пп. г п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами, у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Однак в усному порядку відповідач повідомив про відсутність підстав для звільнення з військової служби, тому рапорт не буде підписано та задоволено, що останнім не заперечується.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що докази, які підтверджують факт того, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутні, а тому позивач не може вважатися військовослужбовцем, у якого перебуває на утриманні троє і більше дітей віком до 18 років.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (далі- Указ №64/2022), затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 введено воєнний стан, строк дії якого в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України (№133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022) з 21 листопада строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 (далі- Указ №69/2022) оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-ХІІ.

Згідно з пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Як вбачається з матеріалів справи, солдат ОСОБА_4 звернувся з рапортом до ТВО командира 4 стрілецької роти старшого лейтенанта ОСОБА_5 про звільнення з військової служби за п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, що підтверджується особистим підписом останнього.

Також із зазначеним рапортом позивача ознайомлений, під особистий підпис, командир 2 стрілецького батальйону підполковник ОСОБА_6 .

За змістом ст.115 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, який затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV, вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Згідно з п.233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Крім того, пунктами 1, 2 розділу ІІІ Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України затверджена наказом Міністерства оборони України 28.12.2016 №735 передбачено, що посадові особи органів військового управління, військових частин під час розгляду звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об`єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з`ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.

Рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне й правильне рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів щодо поновлення порушених прав громадян.

Апелянт зазначає, що він подав до свого командування рапорт про звільнення з військової служби, однак не отримав відповіді на вказаний рапорт. Цей факт підтверджується матеріалами справи.

При цьому, обставина доведення відповідного рапорту до відома командирів, підтверджується особистими підписами на такому останніх (а.с.8).

Також ухвалою суду першої інстанції від 21 листопада 2022 року про відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати до суду відзив на позовну заяву та всі документи, що підтверджують заперечення проти позову з одночасним надсиланням учасникам справи копії відзиву та доданих до нього документів.

Однак на виконання вимог вищезазначеної ухвали, відповідачем до відзиву на позовну заяву не долучено відповіді на рапорт позивача, не надано жодних документів, які б підтверджували заперечення проти позову.

Таким чином, рапорт ОСОБА_1 не був розглянутий по суті командуванням військової частини НОМЕР_1 , тобто уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Доказів на спростування цих обставин відповідачем не подано, а судом не здобуто.

За приписами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вищевказане, на думку колегії суддів, свідчить про те, що відповідач у спірних правовідносинах вчинив протиправну бездіяльність щодо нерозгляду по суті рапорта Мотики С. Л. про звільнення з військової служби у запас відповідно до пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або інші поважні причини.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.97 року, набула чинності для України 11.09.97 року), "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Вирішуючи питання про застосування ст.13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Аманн проти Швейцарії" (заява № 27798/95 п. 88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Вимога на захист права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та спричиненим цим діянням наслідкам і забезпечити поновлення порушеного права.

Колегія суддів наголошує, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Відповідно до ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що бездіяльність відповідача щодо не вирішення по суті рапорту Мотики С. Л. є протиправною, а тому з метою захисту прав позивача у спірних правовідносинах необхідно зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт позивача про звільнення з військової служби у запас відповідно до п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ та за результатами розгляду такого прийняти обґрунтоване та мотивоване рішення відповідно до вимог чинного законодавства, тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги частково підставними та обґрунтованими з наведених вище мотивів.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року у справі №140/7489/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду по суті рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у запас відповідно до пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або інші поважні причини.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у запас відповідно до пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або інші поважні причини, та за результатами розгляду прийняти рішення відповідно до чинного законодавства.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді М. П. Кушнерик
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 13 червня 2023 року.