Справа № 420/12672/22
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (; адреса: вул. Миру, 152, с. Маразліївка, Білгород-Дністровський район, Одеська область, 67760) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, в якій позивач просить суд:

звільнити його від сплати судового збору за подання цієї позовної заяви;

стягнути з Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, без врахування обов`язкових необхідних до сплати платежів до бюджету за період з 01.11.2021 року по 31.10.2022 року на загальну суму 184339,50 грн.;

стягнути з відповідача, а саме з Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) грн.;

стягнути з відповідача, а саме Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь позивача - ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 8150 грн. та інші витрати пов`язані з розглядом цієї справи.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 12.09.2022 р. адміністративна справа № 420/12672/22 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.09.2022 року адміністративну позовну заяву ОСОБА_1 до Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

28.10.2022 року до суду надійшла доповнена та уточнена позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить суд:

прийняти до розгляду доповнену та уточнену адміністративну позовну заяву та задовольнити;

звільнити позивача від сплати судового збору за подання цієї доповненої та уточненої позовної заяви;

стягнути з Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, без врахування обов`язкових необхідних до сплати платежів до бюджету за період з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року включно на загальну суму 182170,80 (сто вісімдесят дві тисячі сто сімдесят) гривень 80 копійок;

стягнути з Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, , на його користь моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) грн.;

стягнути з Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на його користь судові витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 8150 (вісім тисяч сто п`ятдесят) грн. та інші витрати пов`язані з розглядом цієї справи.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.11.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (ст. 262 КАС України).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач без поважних причин зволікає з виконанням судового рішення від 05.10.2017 року № 495/3979/17 у добровільному порядку, чим змушує позивача перебувати у вимушеному прогулі по теперішній час у зв`язку з безпідставною затримкою виконання з вини відповідача. Позивач вказує, що станом на день подання доповненої та уточненої адміністративної позовної заяви його не поновлено на роботі, тобто визначити кінцеву дату для розрахунку заробітної плати, що підлягає стягненню не вбачається за можливе, а тому позивач надає до суду розрахунок часу вимушеного прогулу станом на день звернення до суду, а саме 24.10.2022 року. На думку позивача, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення за період з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року склав у цьому розрахунковому періоді 182170,80 грн., які він просить суд стягнути з відповідача.

18.11.2022 року відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що на виконання постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 року по справі № 495/3979/17 Маразліївським сільським головою Топор В.О. прийнято Розпорядження від 28 жовтня 2021 року № 138к/2021 відповідно до якого: поновлено ОСОБА_1 на посаді старости с. Долинівка Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з 28 жовтня 2021 року; на підставі ВП № 66839950 від 20.09.2021 року подано до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області звіт про виконання постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 року по справі № 495/3979/17.

20.03.2023 року позивач подав суду клопотання про долучення документів до справи; клопотання задоволено судом.

Ухвалою суду від 19.04.2023 року витребувано у Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (): докази направлення відзиву на позов з додатками позивачу; докази надіслання заяви на адресу ДВС Білгород-Дністровського району; копії матеріалів виконавчого провадження на 25 арк.; копії розпорядження Маразліївського сільського голови від 28.10.2021 року № 138к/2021.

07.03.2023 року відповідач подав суду відповідь на ухвалу з документами, які приєднані до матеріалів справи.

15.05.2023 року позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що факт умисного, без поважних причин, невиконання зазначеного судового рішення в частині поновлення позивача на роботі підтверджується у висновках П`ятого апеляційного адміністративного суду викладених у своїх постановах від 17.08.2022 року та від 18.01.2023 року у адміністративній справі № 495/3979/17 за позовом ОСОБА_1 до Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про визнання рішень органу місцевого самоврядування недійсними, поновлення на роботі, сплату часу вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Наданий до місцевого суду звіт про виконання постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 року у справі № 495/3979/17 містить викладені відповідачем недостовірні відомості про виконання цієї постанови суду в частині поновлення позивача на посаді старости села Долинівка Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 28.10.2021 року згідно розпорядження голови Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача та затримки виконання судового рішення по 30.10.2021 року, що не відповідає дійсності.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, суд встановив наступне.

Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 року у справі № 495/3979/17 позов ОСОБА_1 до Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання рішень органу місцевого самоврядування недійсними, поновлення на роботі, оплати вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково, стягнуто Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.05.2017 року по 05.12.2017 року у розмірі 26051,90 грн., суму моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., зобов`язано поновити позивача на посаді старости с. Долинівка Білгород-Дністровського району Одеської області. Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 підлягала негайному виконанню.

У зв`язку з тим, що постанова Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 року у справі № 495/3979/17 відповідачем не виконувалася позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виконання судового рішення з 06.12.2017 року по 17.08.2020 року та моральної шкоди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 року по справі № 495/11745/18 стягнуто з Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 06.12.2017 року по 17.08.2020 року) при затримці виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 382277, 41 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2021 року викладено другий абзац рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 р. в наступній редакції: «Стягнути з Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток, за період з 06.12.2017 р. по 17.08.2020 р., за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 374124 (триста сімдесят чотири тисячі сто двадцять чотири) грн. 30 коп.». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У зв`язку з тим, що постанова Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 року у справі № 495/3979/17 відповідачем не виконувалася, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виконання судового рішення з 18.08.2020 року по 30.10.2021 року та моральної шкоди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.01.2022 року по справі № 420/20957/21 стягнуто з Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, без врахування обов`язкових необхідних до сплати платежів до бюджету за період з 18.08.2020 року по 30.10.2021 року на загальну суму 217592,90 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо виконання судового рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 року у справі № 495/3979/17 станом на 12.09.2022 року, позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на наявність підстав для стягнення з Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на його користь середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, без врахування обов`язкових необхідних до сплати платежів до бюджету за період з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року включно на загальну суму 182170,80 грн.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Усталеною є судова практика субсидіарного застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.

Згідно з ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.8 ст.235 Кодексу законів про працю України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, положеннями статті 235 Кодексу законів про працю України законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.

Відповідно до положень ст.236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Суд наголошує, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06.12.2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26.02.2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) від 17.06.2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

Суд зазначає, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, органами та посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням із часу його оголошення в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.3 ст.14 КАС України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з п.3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч.2 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Верховний Суд у постанові від 21.10.2021 року у справі № 640/19103/19 зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи Кодексу законів про працю України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У підсумку Суд констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 Кодексу законів про працю України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі № 807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі № 821/1678/16, від 31.07.2019 у справі № 813/593/17, від 25.09.2019 у справі № 813/4668/16, від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі № 2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі № 815/1676/18, від 05.03.2020 у справі № 280/360/19, від 26.11.2020 у справі № 500/2501/19, від 19.04.2021 у справі № 826/11861/17, від 24.06.2021 у справі № 640/15058/19, від 20.07.2021 у справі № 826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21.

Суд зазначає, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Тотожна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 480/69/19.

Під час розгляду справи суд встановив, що Маразліївським сільським головою Топором В.О. було видано розпорядження № 138к/2021 від 28.10.2021 року «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді старости с. Долинівка Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області», яким було вирішено відповідно до постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 року у справі № 495/3979/17 з 28.10.2021 року поновити ОСОБА_1 на посаді старости с. Долинівка Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Рішенням Маразліївської сільської ради від 10.12.2021 року № 598-VІІІ при затвердженні розпоряджень сільського голови в міжсесійний період було скасовано розпорядження сільського голови від 28.10.2021 року № 138к/2021 «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді старости с. Долинівка Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області» на підставі протиріччя чинному законодавству (Протокол засідання постійної комісії з питань прав людини, законності, депутатської діяльності, етики регламенту та регуляторної діяльності № 15 від 01 листопада 2021 року).

Рішенням сесії Маразліївської сільської ради № 862-VІІІ від 16.09.2022 року було визначено повноваження старости с. Долинівка ОСОБА_1 такими, що закінчилися 25.10.2020 року згідно ст. 26, ст. 54-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад», ст. 192, ст. 194 Виборчого кодексу України.

Як убачається з матеріалів справи, позивач стверджує, що його так і не було фактично поновлено на посаді старости всупереч постанови суду, ані негайно, ані у подальшому.

При цьому, суд не приймає до уваги розпорядження Маразліївського сільського голови Топора В.О. № 138к/2021 від 28.10.2021 року «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді старости с. Долинівка Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області» в якості підстави вважати належним виконання постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 року у справі № 495/3979/17, оскільки це розпорядження було скасоване рішенням Маразліївської сільської ради від 10.12.2021 року № 598-VІІІ як таке, що протирічить законодавству, всупереч тому, що воно було видане на виконання постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 року у справі № 495/3979/17 про поновлення ОСОБА_1 на посаді старости с. Долинівка Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Таким чином відповідач піддав сумніву та фактично знівелював постанову суду, що набрала законної сили, про поновлення (негайне виконання) позивача на посаді, чим порушив конституційні засади здійснення правосуддя в державі Україна.

Під час розгляду справи відповідач не надав до суду доказів належного виконання постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 року у справі № 495/3979/17 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старости с. Долинівка Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в період з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року, як і не надав доказів того, що ОСОБА_1 у період з 28.10.2021 року по 10.12.2021 року виконував обов`язки старости с. Долинівка та отримував заробітну плату.

В свою чергу, рішення Маразліївської сільської ради № 862-VІІІ від 16.09.2022 року не є доказом припинення повноважень ОСОБА_1 з 25.10.2020 року, оскільки видане всупереч встановленим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.01.2022 року по справі № 420/20957/21 обставинам перебування ОСОБА_1 з 18.08.2020 року по 30.10.2021 року у стані затримки виконання рішення про його поновлення на посаді (обставина, яка звільнена від доказування згідно ч.4 ст.78 КАС України).

Позивач взагалі не визнає той факт, що він був поновлений на посаді за рішенням суду у встановлений постановою строк.

Суд зазначає, що приписи ч.8 ст.235 Кодексу законів про працю України і приписи п.3 ч.1 ст.371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передусім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

З огляду на викладені приписи законодавчих норм, суд звертає увагу на те, що ними не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру за певних обставин середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Висновки тотожного змісту наведені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 та від 24.09.2019 року у справі № 826/16191/17.

Таким чином, оскільки постанова Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2017 року у справі № 495/3979/17 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старости с. Долинівка Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у період з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року не була виконана, у тому числі негайно, тому мала місце затримка виконання рішення суду в цій частині у період з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року, що надає позивачу право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України.

Отже, суд погоджується з позивачем, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у період з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року згідно ст.236 Кодексу законів про працю України, оскільки рішення суду про його поновлення на роботі відповідачем не виконано.

Під час розгляду справи суд встановив, що затримка виконання рішення суду відповідачем в частині поновлення позивача на посаді у період з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року складає 252 робочих днів (с межах заявлених позовних вимог).

Частиною 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок № 100), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З аналізу вказаної норми вбачається, що середньомісячна заробітна плата у даному випадку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 2 Порядку № 100 у разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

Згідно з абзацом восьмим пункту 2 Порядку № 100 у разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Пунктом 3 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Абзацом 3 п. 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100, середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Пунктом 10 Порядку № 100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у п. п. 6, 7 і 8 розділу IV Порядку № 100 визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Відповідно до довідки Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в березні, квітні 2017 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату на загальну суму 7443,40 грн., враховуючи 41 робочий день, середньоденний заробіток позивача складав 181,55 грн. (7443,40 грн. / 41 день).

Постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 р. № 353 (набула чинності 26.05.2017 р.), посадовий оклад старости у містах, населених пунктах об`єднаних територіальних громад із чисельністю (загальною чисельністю) населення до 15 тис. осіб складає - 4700 грн.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2005 р. № 268 зі змінами та доповненнями (в редакціях постанови Кабінету Міністрів України від 10 травня 2018 р. № 363 та від 19 червня 2019 р. № 525) зазначено, що керівним працівникам і спеціалістам апаратів сільських рад, що представляють інтереси об`єднаних територіальних громад та їх виконавчих комітетів були підвищені посадові оклади працівників сільських рад об`єднаних територіальних громад.

Відповідно до додатку № 50 до вказаних постанов від 10 травня 2018 р. № 363 та від 19 червня 2019 р. № 525 схеми посадових окладів працівників сільських рад та їх виконавчих комітетів, посадовий оклад старости був визначений у розмірі 6600 гривень та 8500 гривень відповідно.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 року № 441 згідно додатку 50 визначено, що місячний оклад старости у містах, населених пунктах об`єднаних територіальних громад із чисельністю (загальною чисельністю) населення до 15 тисяч осіб складає 9500 грн.

Отже, суд погоджується з позивачем, що з 06.12.2017 року по 18.05.2018 року застосовується коефіцієнт підвищення 2,02 - (4700 : 2327 = 2,2). Розрахунок середньоденного заробітку: 181,55 грн. * 2,02 = 366,73 грн.

З 19.05.2018 року по 25.06.2019 року застосовується коефіцієнт підвищення 1.4 (6600 : 4700 = 1.4). Розрахунок середньоденного заробітку: 181,55 грн. * 2,02 * 1,4 = 513,42 грн.

З 26.06.2019 року по 12.06.2020 року застосовується коефіцієнт підвищення 1,28 (8500 : 6600 = 1,28). Розрахунок середньоденного заробітку: 181,55 грн. * 2,02 * 1,4 * 1,28 = 657,18 грн.

З 13.06.2020 року по 18.08.2020 року застосовується коефіцієнт підвищення 1,1 (9500 : 8500 = 1,1). Розрахунок середньоденного заробітку: 181,55 грн. * 2,02 * 1,4 * 1,28 х 1,1 = 722,90 грн.

Таким чином, у розрахунковому періоді з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року середньоденний заробіток складає 722,90 грн.

Тобто, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення згідно ст.236 Кодексу законів про працю України за період з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року в сумі 182170,80 грн.

Відповідач в свою чергу не надав до суду доказів виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року згідно ст.236 Кодексу законів про працю України, натомість, заперечує підстави для такої виплати, покликається при цьому на недоречний аргумент стосовно зловживання ОСОБА_1 правом без будь-якого обґрунтування таких міркувань.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Суд наголошує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», № 40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), № 7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення за період з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року на загальну суму 182170,80 грн., задовольнивши позов в цій частині вимог.

Згідно з ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.1 ст.1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Разом з цим, позивач належним чином не обґрунтував визначення заподіяної моральної шкоди з боку відповідача в загальному розмірі 10000,00 грн.

Позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними рішеннями суб`єкта владних повноважень, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме рішення відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат пов`язаних з наданням правової допомоги у розмірі 8150 грн., то суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом установлено, що до відшкодування за рахунок відповідача ОСОБА_1 заявлені 8150грн, що були сплачені представнику за договором про надання правової допомоги ОСОБА_2 (а.с.12-16).

При цьому жодні документальні докази того, що ОСОБА_2 є адвокатом, а отже може надавати професійну правничу допомогу, у матеріалах справи відсутні.

Відтак, ці витрати здійснені на власний розсуд позивача особі, яка не може надавати послуги професійної правничої допомоги, що можуть розподілятися в суді за правилами ст.ст.134, 137, 139 КАС України, відтак у їх відшкодуванні за рахунок відповідача слід відмовити.

Суд в обґрунтування цього висновку спирається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19.

Таким чином, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8150,00 грн., а позов ОСОБА_1 задовольняється частково.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (; адреса: вул. Миру, 152, с. Маразліївка, Білгород-Дністровський район, Одеська область, 67760) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (; адреса: вул. Миру, 152, с. Маразліївка, Білгород-Дністровський район, Одеська область, 67760) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання судового рішення за період з 01.11.2021 року по 24.10.2022 року у загальній сумі 182170(сто вісімдесят дві тисячі сто сімдесят)грн. 80коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян