Справа № 160/4646/21
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2023-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 червня 2023 року м.Дніпросправа № 160/4646/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року у справі № 160/4646/21 (суддя Юхно І.В.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним наказ Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області (далі - відповідач-1) від 26.02.2021р. №02-КГ та скасувати його в частині дати відрахування зі штату суду ОСОБА_1 ;

- змінити дату відрахування зі штату Верхньодніпровського районного суду ОСОБА_1 з 26.02.2021р. на 12.03.2021р.;

- зобов`язати Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 ;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі - відповідач-2) за рахунок бюджетних асигнувань Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 22937 грн. 45 грн.;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 1 000 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Так, суд:

- визнав протиправним та скасував наказ Верхньодніпровського районного суду від 26.02.2021 №02-КГ в частині дати відрахування зі штату суду ОСОБА_1 .

- зобов`язав Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області змінити дату відрахування зі штату Верхньодніпровського районного суду ОСОБА_1 з 26.02.2021 на 12.03.2021 та внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1 ;

- стягнув з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2021 по 12.03.2021 в сумі 16338,30 грн. (шістнадцять тисяч триста тридцять вісім гривень 30 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Із рішенням суду не погодилася позивач, нею була подана апеляційна скарга. В скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення процесуальних норм, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, позивач просить:

- скасувати рішення суду першої інстанції в частині мотивів прийняття рішення про визнання протиправним та скасування наказу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2021р. №02-К щодо нерозповсюдження положень ч.3 ст. 40 КЗпП України на суддів;

-скасувати оскаржене рішення суду в частині стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в сумі 16 338,30 грн. та ухвалити нове рішення в цій частині про стягнення на користь позивача за час вимушеного прогулу з 01.03.2021р по 12.03.2021р в сумі 29 953,44 грн.;

- скасувати оскаржене рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 1000000грн. та ухвалити нове рішення про задоволення цієї частини позовних вимог позивача;

- скасувати оскаржене рішення суду в частині відмови у відшкодуванні позивачу за рахунок відповідачів понесених витрат на правову допомогу та стягнути на користь позивача судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у сумі 7500,00грн..

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що голова суду при видачі наказу про відрахування судді зі штату зобов`язаний дотримуватись вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України, на чому наполягає у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.04.2021р. у справі №9901/2/20. Висновки суду першої інстанції в оскарженому рішенні суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду. Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції безпідставно застосував середньоденну заробітну плату при здійсненні розрахунку виплат, що належить виплатити відповідачам позивачу. Позивач отримувала заробітну плату за фактично відпрацьовані години, відповідно, за основу розрахунку слід брати не робочі дні, а кількість робочих годин.

Також позивач наполягає, що відповідач-1 звільнив її (відрахував зі штату суду) з порушенням основних гарантій, задекларованих Конституцією - захист від незаконного звільнення та право на соціальні гарантії, при цьому усі її звернення до відповідача щодо усунення порушень, були проігноровані. Внаслідок порушення її прав позивач відчула певні страждання та приниження у вигляді тривоги, занепокоєння, розчарування, відчуття несправедливості, тривалої невизначеності та власної безпорадності. Звуження судом першої інстанції підстав для відшкодування моральної шкоди до моральних страждань, викликаних ушкодженням здоров`я, суперечить ст. 23 ЦК України та правовим позиціям Верховного Суду.

Розгляд справи за відсутності позивача, без належного її повідомлення про дату судового засідання є порушенням судом процесуальних норм, як і безпідставна, як вважає позивач, відмова у розподілі судових витрат щодо надання правової допомоги.

Відповідачем-2 - Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області було подано письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві відповідач-2 стверджує, що суд повно встановив обставини в частині рішення, що оскаржує позивач, рішення є законним і підстави для його скасування відсутні. Просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачі рішення суду першої інстанції у даній справі не оскаржують.

Позивач 01.06.2023 подала додаткові пояснення, в яких просила вийти за межі апеляційної скарги в частині зміни дати звільнення та задовольнити позов у редакції вимог, викладених у позовній заяві.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Оскільки відповідачами рішення суду першої інстанції не оскаржено, суд апеляційної інстанції переглядає справу та надає оцінку законності та обґрунтованості рішення суду в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що Указом Президента України від 24.02.2011 №246/2011 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області строком на п`ять років та зараховано до штату суду 15 березня 2011 року, відповідно до наказу №06-К від 15.03.2011.

Електронним листом від 16.02.2021 ОСОБА_1 повідомила Верхньодніпровському районному суду про те, що "знаходиться на лікарняному".

Рішенням Вищої Ради Правосуддя від 23 лютого 2021 року № 428/0/15-21 позивача звільнено з посади судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

На підставі рішення Вищої Ради Правосуддя наказом голови Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2021 №02-КГ суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату суду з 26.02.2021, відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, про що внесено запис №5 до трудової книжки позивача.

Копія наказу від 26.02.2021 №02-КГ була направлена на електрону адресу позивача 26.02.2021 о 16:39 год., про що свідчить наявна у матеріалах справи роздруківка електронного листа, в якому зобов`язано позивача з`явитись 01.03.2021 до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області для здачі матеріально-технічних цінностей та отримання трудової книжки.

01.03.2021 ОСОБА_1 засобами телекомунікаційного зв`язку надіслала до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області лист від 01.03.2021 щодо незгоди з датою відрахування зі штату. В цьому листі ОСОБА_1 висловила бажання та надала згоду на направлення їй трудової книжки поштою.

В заяві на адресу голови Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області позивач зазначила, що 26.02.2021 перебувала на лікарняному, а законодавство не допускає звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності та відпустки, у зв`язку з чим позивач просила змінити дату звільнення та направити на адресу позивача копію відповідного наказу.

До вказаного листа була додана копія листка непрацездатності серії АДЮ №428276, згідно з яким з 15.02.2021 по 26.02.2021 ОСОБА_1 перебувала не лікарняному. Згідно з означеним листком непрацездатності стати до роботи позивачу 27.02.2021.

Доказів розгляду вказаного листа та/або надання на нього відповіді відповідачем-1 суду надано не було.

Супровідним листом від 11.03.2021 №1/59/2021 Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області направив на адресу ОСОБА_1 трудову книжку серії НОМЕР_1 .

Згідно з наявною у матеріалах справи копією конверту трудова книжка направлена засобами поштового зв`язку позивачу 12.03.2021.

Вважаючи протиправним наказ в частині дати відрахування зі штату суду ОСОБА_1 , позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вказав, що, з урахуванням правових позицій Верховного Суду, доводи позивача про протиправність наказу голови Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2021 №02-КГ про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату суду на підставі рішення Вищої Ради Правосуддя від 23.02.2021 № 428/0/15-21 про звільнення позивача з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України з 26.02.2021 (в день перебування на лікарняному) є безпідставними. Водночас, роботодавці, винні в несвоєчасній видачі звільненому працівникові трудової книжки, несуть передбачену частиною п`ятою статті 235 КЗпП України відповідальність у вигляді обов`язку виплатити звільненому працівникові середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки. Встановивши вину відповідача-1 у несвоєчасному направленні позивачу трудової книжки, суд прийшов до висновку, що належним способом захисту порушеного права є визнання протиправним та скасування наказу Верхньодніпровського районного суду від 26.02.2021 №02-КГ в частині дати відрахування зі штату суду ОСОБА_1 ; зобов`язання відповідача-1 змінити дату відрахування зі штату Верхньодніпровського районного суду ОСОБА_1 з 26.02.2021 на 12.03.2021 та внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1 . Щодо розрахунку середнього заробітку, який має бути виплачений позивачу, суд виходив з того, що сума середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 01.03.2021 по 12.03.2021 (11 календарних днів) складає 1485,30 грн. х 11 днів = 16 338,30 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру.

Щодо розподілу судових витрат, суд вказав відсутність в матеріалах справи доказів, які б підтверджували понесення позивачем витрат на надання правової допомоги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 1402-VIII; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 1402-VIII, суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Статтею 112 Закону № 1402-VIII визначено, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України "Про Вищу раду правосуддя".

Відповідно до статті 125 Закону № 1402-VIII, припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону № 1402-VIII, голова місцевого суду видає на підставі акту про звільнення судді з посади відповідний наказ. Видання наказу про відрахування зі штату суду є належною формою реалізації відповідним суб`єктом своїх владних управлінських функцій.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначає Закон України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII "Про Вищу раду правосуддя" (далі - Закон № 1798-VIII; в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини третьої статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; порушення суддею обов`язку підтвердити законність джерела походження майна), Вища рада правосуддя розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.

За приписами частини шостої статті 56 Закону № 1798-VIII, за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Одним із важливих аспектів правового статусу судді є гарантована Конституцією України його незалежність, яка забезпечується, зокрема, особливим порядок призначення і звільнення з посади судді.

Відносини щодо призначення та звільнення з посади судді є предметом спеціального законодавчого регулювання. Зокрема, підстави для звільнення з посади судді чітко визначені у частині шостій статті 126 Основного Закону України і їх перелік є вичерпним. Органом, уповноваженим приймати рішення про звільнення судді з посади, відповідно до статті 131 Конституції України, є Вища рада правосуддя. Рішення про звільнення з посади судді Вища рада правосуддя приймає у визначеному законом порядку і тільки з рішенням цього органу пов`язується припинення здійснення правосуддя (професійним) суддею.

У свою чергу, дати прийняття рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про звільнення з посади судді та фактичного відрахування зі штату суду за наказом голови суду можуть не збігатися в часі і останнє рішення буде прийнято пізніше. Однак, це не змінює суті цих правовідносин, адже звільнення з посади суді і як наслідок виключення зі штату суду потрібно розглядати власне через призму правового статусу судді, який за своїм сутнісним наповненням відмінний від правового статусу працівника у трудових правовідносинах.

Таким чином, трудові відносини судді припиняються, якщо його звільнено з посади (на підставі рішення Вищої ради правосуддя), незалежно, зокрема, від перебування на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Наведене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постановах від 29 квітня 2020 року, від 11 червня 2020 року у справі №820/3333/18, від 28 вересня 2022 року у справі № 420/2675/20.

Колегія суддів звертає увагу на помилкове відсилання позивача на необхідність застосування у спірних правовідносин положень ч.3 ст. 40 КЗпП України.

Так, положення цієї статті визначають, що не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

За матеріалами справи позивач перебувала на амбулаторному лікуванні у період з 15.02.21 по 26.02.2021р., про що свідчить листок непрацездатності (т.1 а.с. 14).

В спірному випадку звільнення позивача відбулося за рішенням Вищої ради правосуддя від 23.02.2021року №428/0/15-21 на підставі п.3 ч.6 ст. 126 Конституції України. Рішення Вищої ради правосуддя в рамках даної справи не оскаржується.

За спірним наказом №02-КГ від 26.02.2021року позивача відраховано зі штату Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 23.02.2021року №428/0/15-21.

«Відрахування зі штату» та «звільнення» є змістовно різними поняттями. Тому, прийняття відповідачем-1 наказу №02-КГ від 26.02.2021року в період останнього дня перебування позивача на лікарняному, не свідчить про його незаконність чи протиправність у зв`язку з недотриманням вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України, оскільки правовідносини регулюються нормами іншого спеціального законодавства.

Колегія суддів зазначає про помилкове посилання позивача на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.04.2021р.. Спір у даній справі не є тотожним зі спором, що розглядався у справі №9901/2/20, оскільки в ній предметом оскарження були рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та рішення Вищої ради правосуддя, а не наказ голови на відрахування судді зі штату суду.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача в частині неналежного та невірного розрахунку судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п.2.3. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, яку зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №110 (далі - Інструкція №58), записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (п. 2.4. Інструкції). Записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону (п. 2.25 Інструкції).

Пунктами 4.1, 4.2 Інструкції № 58 передбачено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Тобто, роботодавці, винні в несвоєчасній видачі звільненому працівникові трудової книжки, несуть передбачену частиною п`ятою статті 235 КЗпП України відповідальність у вигляді обов`язку виплатити звільненому працівникові середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки.

Судом було встановлено, що згода на пересилання трудової книжки поштою на її поштову адресу надана ОСОБА_1 01.03.2021, тоді як відповідач 1 направив трудову книжку позивачу лише 12.03.2021, тобто, через 11 днів після отримання такої згоди. Жодних обґрунтувань щодо причин несвоєчасного направлення трудової книжки позивачу відповідач-1 суду не навів.

За приписами статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року по справі №814/1901/16, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому, загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Таким чином, розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен здійснюватися відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", оскільки будь-яких інших нормативних актів, які регулюють розміри суддівської винагороди прийнято не було.

Розрахунок розміру середнього заробітку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 .

Відповідно до п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 Розділу IV "Порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати" Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 17.11.2022 №Б-с-785 на час звільнення ОСОБА_1 її середньоденна заробітна плата складала 1485,30 грн. (т.1 а.с.150 зв.ст.).

Сума середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2021 по 12.03.2021 (11 календарних днів) обрахована судом наступним чином: 1485,30 грн. (середньоденна заробітна плата) х 11 календарних дні = 16 338,30 грн..

Доказів того, що суддівська винагорода позивачу обраховувалась та виплачувалась за фактично відпрацьовані години, про що зазначає у скарзі позивач, матеріали справи не містять. Самі по собі табелі обліку робочого часу, на які посилається позивач, фіксують час та дату перебування судді на робочому місці.

Таким чином, судом першої інстанції при обрахунку виплат, що належать позивачу у спірному випадку, вірно застосовано положення Порядку №100, і підстав змінювати чи скасовувати рішення суду в оскарженій позивачем частині колегія суддів не вбачає.

При цьому, відповідач-2 у відзиві на апеляційну скаргу стверджує про помилковість врахування судом при обрахунку саме календарних днів, а не робочих.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачі у справі не оскаржили рішення суду в частині задоволених позовних вимог, а тому правомірність рішення суду в частині задоволених позовних вимог перевіряється в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Щодо вимог в частині відшкодування моральної шкоди позивачу в розмірі 1000 000,00 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому, суд повинен надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

У спорах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Позивачем не надано суду доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру.

Позивач заявила до відшкодування суму у розмірі 1000000грн., проте жодних розрахунків з чим саме пов`язується такий розмір у позові не наводить. Обгрунтування апеляційної скарги, як і позову зводяться до посилань на висновки Верховного Суду, практику Європейського Суду з прав людини, зроблені в конкретних справах з прив`язкою до конткретних обставин. В той же час, моральну шкоду позивач пов`язує із розчаруванням у голові суду, занепокоєнням і тривогою, психічним напруженням, проте як це вплинуло на звичайне життя позивача та причинний зв`язок із настанням для неї негативних наслідків, позивач не наводить і доказів цьому не надає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інсанції, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди на користь позивача відсутні.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, витрати сторони на правничу допомогу мають бути фактично понесеними (здійсненими) та підтвердженими відповідними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.

До матеріалів справи позивачем було надано копію договору про надання правової допомоги від 14.11.2018 №30/18, укладеного між ОСОБА_1 (Клієнтом) та Адвокатським бюро "Лихопьок Д.П." (Бюро), строком дії відповідно до Додаткової угоди від 06.08.2019 №1 до 31.12.2024 року.

Згідно з пунктом 1.1. Договору Клієнт доручає, а Бюро надає йому наступну правову допомогу: консультування, підготовка документів та представництво інтересів Клієнта з питань визнання незаконним та скасування рішень Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у Верховному суді Касаційному адміністративному суді.

Пунктами 3.1.-3.3. Договору визначено, що за результатами надання Правової допомоги Бюро передає Клієнту Акт про надання послуг - правової допомоги (далі по тексту - Акт). За домовленістю Сторін можуть бути встановлені певні етапи надання Правової допомоги. За результатами завершення кожного з етапів надання Правової допомоги Бюро передає Клієнту відповідний Акт. В Акті відображається зміст наданої Правової допомоги (у разі необхідності - витрачений час на її надання); розмір винагороди; сума витрат, що підлягають відшкодуванню; розмір отриманого авансу; залишок до сплати та ін.

Суду першої інстанції жодних актів про надання послуг та/або інших доказів, на підтвердження обсягу наданої позивачу адвокатом в межах розгляду даної адміністративної справи позивачем надано не було.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На момент закінчення розгляду справи судом першої інстанції докази, які б підтверджували розмір понесених позивачем витрат на надання правової допомоги, позивач до матеріалів справи не надала. Отже, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив позивачу у стягненні на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів не надає оцінку приєднаному до апеляційної скарги акту від 31.01.2023р. про надання послуг правової допомоги (т.2 а.с. 98), оскільки таких доказів суду першої інстанції на час прийняття рішення, що оскаржує позивач, нею не надавалося.

Відхиляє колегія суддів і доводи скаржниці про порушення судом процесуальних норм, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, а наведені у скарзі обставини не є самостійними підставами для скасування законного рішення суду.

З урахуванням вище викладеного, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції рішення в оскарженій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування чи зміни в оскарженій позивачем частині не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2023 року у справі № 160/4646/21 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак