Справа № 160/19839/22
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2023-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 червня 2023 року м. Дніпросправа № 160/19839/22

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року (суддя Кучма К.С.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду його рапорту про звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 розглянути його рапорт щодо звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає, що рапорт до командира ВЧ НОМЕР_1 не надходив, а тому підстави для його розгляду відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 10.05.2022 проходив військову службу в зв`язку з мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 , з 11.05.2022 зарахований на всі види забезпечення.

ОСОБА_1 14 жовтня 2022 року було складено на ім`я командира Військовій частині НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини, не бажання проходити подальшу військову службу в Збройних Силах України. Також просив особову справу направити до Новомосковського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області.

Вказаний рапорт був направлений ОСОБА_1 на адресу Військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується листом від 14.10.2022, в якому позивач просив направити по внутрішнім каналам зв`язку командиру Військовій частині НОМЕР_1 .

Листом за підписом командира ВЧ НОМЕР_2 від 10.11.2022 за № 8608/вз повідомлено ОСОБА_1 , про відсутність можливості передати рапорт безпосередньо командиру НОМЕР_3 , у зв`язку з чим рапорт направлений до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Також зазначено, що відповідно до Закону України «Про військову службу правопорядку у збройних Силах України» до основних завдань військової служби правопорядку не входить передача рапортів та забороняється покладати на них завдання, не передбачені цим Законом. Роз`яснено, що військовослужбовцю, який бажає звільнитися з військової служби, потрібно подати рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення, безпосередньому командиру в порядку підпорядкованості.

Позивач вважає протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , оскільки на момент звернення до суду з даним позовом рапорт від 14.10.2022 не розглянутий командиром військової частини.

Суд першої інстанції дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо не надання відповіді на рапорт від 14.10.2022, оскільки на час розгляду справи не прийнято рішення щодо результатів розгляду рапорту позивача, будь-яких доказів відповідачем не надано, а тому як наслідок підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання відповідача розглянути рапорт про звільнення з військової служби від 14.10.2022 та повідомити про результати його розгляду.

Разом з цим суд апеляційної інстанції вважає такий висновок помилковим, який не ґрунтується на дійсних обставинах справи та нормах чинного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Статтею 3 названого Закону передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Пунктом 2 Положення передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом.

За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Пунктом 7 Положення встановлено, що військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Розділом IX визначені особливості проходження строкової військової служби, за приписами якого звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставах, визначених частиною другою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», командиром військової частини, який має право видавати накази по стройовій частині.

Під час дії особливого періоду до введення воєнного стану військовослужбовці продовжують проходити строкову військову службу понад встановлені строки до строків, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених пунктами «б», «в», «г» частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) військовослужбовці, у яких закінчився строк строкової військової служби, продовжують проходити військову службу до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених пунктами «б», «в», «г» частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військовослужбовці строкової військової служби можуть бути звільнені зі строкової військової служби достроково відповідно до пунктів «б», «в», «г» частини другої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до пунктів «б», «в», «г» частини 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці строкової військової служби звільняються із служби на підставах: за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби; за сімейними обставинами - у разі виникнення у них права на відстрочку чи звільнення внаслідок зміни сімейних обставин. Військовослужбовці, які мають право на звільнення зі служби за цією підставою, можуть його не використовувати; у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно з пунктом 225 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Пунктом 233 Порядку встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що позивач має право на звільнення зі служби за наявності обґрунтованих підстав, передбачених пунктом «в» частини 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подавши відповідний рапорт командиру військової частини, в якій проходить службу.

Разом з цим матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 з відповідним рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 , більш того, самим позивачем не заперечується така обставина. Також матеріали справи не містять доказів отримання командиром ВЧ НОМЕР_1 рапорту ОСОБА_1 від 14.10.2022 від оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Відтак, на момент розгляду даної справи суд апеляційної справи не встановив протиправної бездіяльності відповідача щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення зі служби.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача, що після лікування позивач зобов`язаний повернутися до Військової частини, в якій проходить військову службу, а тому хибними є доводи ОСОБА_1 про неможливість подачі рапорту безпосередньо до командира ВЧ НОМЕР_1 , адже до вирішення в установленому законом порядку про звільнення позивач залишається в розпорядженні відповідної військової частини та підпорядковується безпосередньому командиру.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 року в адміністративній справі № 160/19839/22 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з 13 червня 2023 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених статтею 328 КАС України.

Повна постанова складена 13 червня 2023 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров