Справа № 420/18380/22
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2023-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/18380/22

Перша інстанція: суддя Бутенко А.В.,

повний текст судового рішення

складено 21.02.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Бітова А.І., Градовського Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної судової адміністрації України, на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі № 420/18380/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України, в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (, місто Одеса, вулиця Бабеля 2, індекс 65005) щодо ненарахування з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року суддівської винагороди судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 у 2021 році із розрахунку мінімального прожиткового мінімуму у розмірі 2270 грн. відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня у розмірі 2270 гривень;

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної суде адміністрації України в Одеській області (, місто Одеса, вулиця Бабеля 2, індекс 65005) щодо ненарахування з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 р суддівської винагороди судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 у 2021 році із розрахунку мінімального прожиткового мінімуму у розі 2 481 грн. відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня у розмірі 2481 гривень;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації Україні Одеській області (, місто Одеса, вулиця Бабеля, 2, індекс 65005) на користь ОСОБА_1 (код РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) недоотриману суддівську винагороду за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року у розмірі 60 480 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області ( , місто Одеса, вулиця Бабеля, 2, поштовий індекс 65005) на користь ОСОБА_1 (код РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) недоотриману суддівську винагороду за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року у розмірі 102 330 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті;

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо неналежного виконання п.6 Положення «Про Державну судову адміністрацію України» щодо організації внутрішнього контролю та його забезпечення у Територіальному управління Державної судової адміністрації України в Одеській області;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (, місто Одеса, вулиця Бабеля, 2, поштовий індекс 65005) подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, відповідно до ст.382 КАС України.

Позов обґрунтовано тим, що ТУ ДСА України в Одеській області в порушення ст.130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за період з 01.01.2021р. по 31.12.2021р. та з 01.01.2022р. по 31.12.2022р. нараховано позивачці суддівську винагороду обраховану виходячи з розміру прожиткового мінімуму 2102,00 грн., що є меншим ніж гарантовано спеціальним законодавством, та є порушенням права на оплату праці, оскільки на думку позивача відповідач повинен був нарахувати суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021 року в розмірі 2270 грн. (за період з 01.01.2021р по 31.12.2021р.), та на 01.01.2022 року в розмірі 2481 грн. (за період з 01.01.2022р. по 31.12.2022р).

Відповідачі проти задоволення позову заперечували надавши до суду відзиви на позов ОСОБА_1 , в яких виклали обґрунтування на їх думку правомірності дій відповідачів у спірних правовідносинах.

16.01.2023 року та 24.01.2023р. до суду першої інстанції позивачкою були подані відповіді на відзиви відповідачів, а також в додатках до відповіді (яка надійшла 24.01.2023р.) також позивачем було додано заяву про зміну предмету позову, в прохальній частині якої окрім визнання протиправною бездіяльності відповідачів у спірних правовідносинах та стягнення недоплаченої суддівської винагороди, позивач просила суд в тому числі зобов`язати ТУ ДСА України в Одеській області здійснити перерахунок її суддівської винагороди за спірні періоди у відповідності до приписів ст. 135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (, місто Одеса, вулиця Бабеля 2, індекс 65005) щодо ненарахування з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року суддівської винагороди судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 у 2021 році із розрахунку мінімального прожиткового мінімуму у розмірі 2270 грн. відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року у розмірі 2270 гривень.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (, місто Одеса, вулиця Бабеля 2, індекс 65005) щодо ненарахування з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 р суддівської винагороди судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 у 2022 році із розрахунку мінімального прожиткового мінімуму у розі 2 481 грн. відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» з 1 січня 2022 року у розмірі 2481 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням у відповідних частинах, позивачкою та відповідачем - ДСА України подано на зазначене рішення апеляційній скарги, у яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення кожен у певній частині з ухваленням нового.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги позивачка ОСОБА_1 зазначила, що протягом 2021р. та 2022р. суддівська винагорода їй нараховувалась у меншому розмірі, аніж встановлено ст. 135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» оскільки для її визначення, в порушення вимог вказаного Закону відповідачами було застосовано розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, встановлений Законом України про Державний бюджет на відповідний рік, - 2102,00 грн. При цьому, на думку ОСОБА_1 ТУ ДСА України в Одеській області зобов`язано було нараховувати суддівську винагороду позивачці, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленому ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі 2270 грн., визначеному абз.4 статті 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та відповідно у 2022 році у розмірі 2481 грн., визначеному абз.4 статті 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік». Разом з цим, як далі вказує апелянт ОСОБА_1 , Державна судова адміністрація України в порушення ст.151 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та Положення «Про Державну судову адміністрацію України» не здійснило методичне керівництво дотримання вимог законодавства з питань ведення бухгалтерського обліку, не організувало внутрішній контроль та не забезпечило його здійснення у ТУ ДСА України в Одеській області, що своєю чергою потягло вчинення ТУ ДСА України в Одеській області протиправної бездіяльності у спірних правовідносинах та свідчить про бездіяльність також ДСА України у спірних правовідносинах. Крім того, ОСОБА_1 у своїй скарзі зауважує, що Одеський окружний адміністративний суд задовольняючи частково її позовні вимоги і визнавши протиправними дії відповідача ТУ ДСА України в Одеській області не відновив при цьому порушене право ОСОБА_1 (відмовив у нарахуванні та стягненні), що суперечить ст. 242 КАС України та не відповідає завданням адміністративного судочинства України. Відмова суду першої інстанції у нарахуванні та стягненні з відповідача недоотриманої позивачкою суддівської винагороди, як вважає апелянт, не відповідає вимогам ст.130 Конституції України, ч. ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». Позивачка також вважає наявними у даних спірних правовідносинах підстави для визнання протиправною бездіяльності ДСА України щодо неналежного виконання п.6 Положення «Про Державну судову адміністрацію України», однак цій обставині суд оцінку не надав.

17.03.2023р. від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому посилаючись на хибність та необґрунтованість доводів позивачки у справі, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з викладених у відзиві підстав.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу відповідач Державна судова адміністрація України вказала, що в оскаржуваних правовідносинах відповідачі діяли в межах повноважень та згідно норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, відповідно до яких протягом 2021 р. та 2022р. суддівська винагорода позивачці нараховувалася і виплачувалася із застосуванням прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 грн. згідно вимог ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік". За вказаного, як далі вказує апелянт, оскільки Законом про Державний бюджет запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, який станом на 01.01.2021 р. становить 2102 грн., станом на 01.01.2022р. становить 2270 грн., Територіальне управління як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків Державного бюджету та без застосування статті 7 Законів України Про Державний бюджет України на відповідний рік. З урахуванням викладених у апеляційній скарзі доводів, ДСА України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1

22.03.2023р. позивача надала пояснення на відзив ТУ ДСА України в Одеській області, у яких також виклала клопотання про розгляд справи без її участі.

20.04.2023р.Територіальним управлінням ДСА України в Одеській області надано відзив щодо апеляційної скарги Державної судової адміністрації України, в якому фактично погоджується з доводами апелянта ДСА України, та просить прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, виходячи з меж апеляційного перегляду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню, в той час як у задоволенні апеляційної скарги ДСА України слід відмовити, виходячи з наступного.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Указом Президента України «Про призначення суддів» від 29.09.2016 року № 425/2016 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Комінтернівського районного суду Одеської області строком на п`ять років.

Наказом голови Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.11.2016 року №8-ос, ОСОБА_1 зараховано до штату Комінтернівського районного суду Одеської області з 04.11.2016 року та встановлено посадовий оклад згідно штатного розпису.

Наказом голови Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.07.2020 року №12-ос, ОСОБА_1 судді Комінтернівського районного суду Одеської області встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу з 01.07.2020 року.

В січні-грудні 2021 року ТУ ДСА України в Одеській області нараховано ОСОБА_1 суддівську винагороду виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року у розмірі 2102,00 грн.

Згідно з розрахунком річного фонду суддівської винагороди за 2021 рік вбачається, що розмір посадового окладу позивача становить - 63060,00 грн., вислуга років 20% -12 612,00 грн.

Згідно з розрахунку річного фонду суддівської винагороди за 2022 рік вбачається, що розмір посадового окладу позивача становить - 63060,00 грн.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними з підстав того, що відповідно до приписів спеціального законодавства суддівська винагорода за січень 2021 року підлягає нарахуванню виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2021 року в розмірі 2270 грн., а з 1 січня 2022 року в розмірі 2481 грн, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції фактично виходив з того, що суддівську винагороду позивачці за 2021-2022 роки Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області було нараховано та виплачено у розмірі, що не відповідає ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», оскільки для її обрахунку, в порушення ст.135 зазначеного вище Закону, відповідач застосовував розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня календарного року в розмірі 2102,00 грн.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Як визначено ч.1 ст47 КАС України, позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

За правилами статті 166 КАС України, при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування тощо щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Отже, після відкриття провадження у справі за предметом позову, визначеним прохальною частиною позовної заяви, позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши відповідну заяву.

При цьому, норми КАС України дозволяють позивачу скористатись таким правом до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

В свою чергу, предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, відповідно до яких суд має ухвалити рішення.

Предмет позову кореспондує із способами судового захисту права (змістом позову), які визначені статтею 5 КАС України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що свідчить про обрання позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права або його доповнення, у межах спірних правовідносин.

Як свідчать матеріали справи, позивачем 20.01.2023р. через відділення поштового зв`язку до Одеського окружного адміністративного суду направлено було відповідь на відзив ДСА України та ТУ ДСА України в Одеській області, до якої також в якості одного із додатків додала заяву про зміну предмету позову (том 1 а.с. 150-153).

Відповідно до поданої заяви, позивачем було змінено позовні вимоги, по відношенню до прохальної частини первісно поданого позову у цій справі.

Так, зокрема прохальну частину позову ОСОБА_1 окрім вимог, які були заявлені у первісному позові, доповнила вимогами зобов`язального характеру звернутими до ТУ ДСА в Одеській області щодо здійснення перерахунку суддівської винагороди, лікарняних, допомоги на оздоровлення, відпускних, середнього заробітку за час проходження дистанційного навчання ОСОБА_1 за спірні період, обчисливши їх у відповідності до ст.130 Конституції України та ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 грн. та на 01 січня 2022 року складає 2481грн. та стягнення недоотриманої суддівської винагороди за спірні періоди.

Отже, зі змісту поданої позивачем заяви випливає, що позивач обрав дещо інший, на відміну від первісно обраного, спосіб захисту порушеного права у межах спірних правовідносин.

Вказана заява позивачкою була подана з дотриманням КАС України щодо її змісту, а також у межах встановленого КАС України строку.

Так, за правилами статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відтак, ураховуючи, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження не передбачає проведення підготовчого засідання та у даному випадку справа №420/18380/22 розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) згідно з ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2022 року про відкриття провадження, то зважаючи на приписи процесуального закону позивач мав право подати письмову заяву про зміну (уточнення) предмета позову протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі, як-то визначено частиною третьою статті 262 КАС України, а саме до 21.01.2023 року.

Враховуючи викладене, оскільки суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону, ухвалюючи судове рішення у даній справі залишив поза увагою надану позивачкою 20.01.2023р. заяву про зміну предмету позову, не надав оцінку усім вимогам, які були заявлені позивачем з урахуванням поданої 20.01.2023р. (зареєстрована судом 24.01.2023р.) та розглянув первісний позов без надання оцінки зазначеній вище заяві позивачки та вимогам, які у ній позивачем були змінені, оскаржуване рішення суду, відповідно до встановлених у ст.317 КАС України вимог, підлягає скасуванню з прийняттям нового по суті заявлених позовних вимог.

Надаючи оцінку доводам сторін по суті спору, який виник у даній справі, колегія суддів зважає на наступне.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст.2 КАС України вимогам.

В силу вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

Як визначено ч.1 ст.135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Указана норма кореспондує згаданим вище приписам ч. 2 ст. 130 Конституції України.

За приписами п.1 ч. 3 ст. 135 Закону (яка згідно рішення Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11.03.2020 діє у редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Крім того, згідно ч.1 ст.136 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Колегія суддів також звертає увагу на вимоги ст.7 Закону України від 15.12.2020 № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік», за якими у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня для працездатних осіб - 2270 гривень, а для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102,00 гривні.

Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня для працездатних осіб - 2481 гривня, а для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102,00 гривні.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що суддівську винагороду у 2021-2022рр. позивачці ОСОБА_1 обчислено, виходячи з приписів статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та ст. 7 ЗУ Про Державний бюджет України на 2022 рік, з розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102,00 грн.

Надаючи оцінку доводам сторін з приводу правомірності/протиправності застосування при обрахунку суддівської винагороди у спірному періоді розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102,00 грн. відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та відповідно до ст.7 ЗУ Про Державний бюджет України на 2022 рік, апеляційний суд зауважує, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема в рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

У пункті 62 висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Апеляційний суд також звертає увагу, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та ст. 135 спеціального Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть, адже згідно ч. 2 ст. 130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється виключно законом про судоустрій.

При цьому, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Водночас, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст.46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України від 15.07.1999 № 966-XIV «Про прожитковий мінімум» (далі - Закон № 966-XIV).

Згідно ст. 1 Закону № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Статтею 4 Закону № 966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

З огляду на наведене вище, Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді». Крім того, цим Законом, судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Натомість, як було зазначено вище, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» разом із встановленням на 1 січня 2021 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2 270,00 грн, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2 102,00 грн., який і на 2022 рік згідно ст.7 ЗУ Про Державний бюджет України на 2022 рік становив також 2102грн.

Враховуючи наведене, в контексті надання оцінки доводам апелянта ДСА України, судова колегія зауважує, що при цьому, зміни до спеціального Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також в Закон № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму, не вносилися.

Відтак, поза розумним сумнівом, на переконання суду апеляційної інстанції, законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.

Отже, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», та так само стосовно положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік».

В свою чергу, як визначено у рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-рп(II)/2020, до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Водночас Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону.

Аналогічне стосується й ЗУ Про Державний бюджет України на 2022 рік в частині застосування іншої складової порівняно із спеціальним Законом, для визначення базового розміру посадового окладу судді у 2022р.

Отже, ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та ЗУ «Про прожитковий мінімум» не передбачено існування будь-якого альтернативного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а як наслідок і обов`язку застосування такої величини.

В даному випадку, зменшений розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб для обрахунку розміру суддівської винагороди наявний виключно в Законах України Про Державний бюджет України на відповідні 2021 та 2022рр.

Відтак, оскільки спеціальним Законом закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, та указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, то Відповідач-1 неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з позицією позивача (апелянта ОСОБА_1 ) у справі про те, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2021 (2270,00 грн) та на 01.01.2022р. (2481грн), на іншу розрахункову величину, яка спеціальним Законом не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн) у 2021 році, на підставі абз. 5 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та у 2022 році на підставі абз.5 ст.7 ЗУ Про Державний бюджет України на 2022 рік було неправомірним, та такий висновок апеляційного суду з даного питання відповідає правовим позиціям Верховного Суду, висловленим у постановах від 10.11.2021 у справі №400/2031/21 та від 30.11.2021 у справі № 360/503/21.

Наведене вище спростовує доводи апелянта ДСА України щодо правомірності нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди протягом 2021-2022 роках у розмірах обрахованих виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

Посилання апелянта ДСА України на необхідність врахування у спірних правовідносинах правових позицій Верховного Суду у справах №820/1853/17, №826/12172/17, №826/7286/18 та №340/1916/20, судова колегія оцінює критично, позаяк рішення суду касаційної інстанції у справах №820/1853/17, №826/12172/17 та №826/7286/18 прийняті за іншого правового регулювання і стосувалися питання обчислення винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, що свідчить про нерелевантність цієї позиції до справи №620/807/22.

З приводу доводів відповідачів про те, що вони не вправі виплачувати суддівську винагороду понад бюджетні асигнування та самостійно обирати закон, який необхідно виконувати, колегія суддів зазначає, що це не спростовує факт протиправності виплати судді винагороди у меншому, ніж визначено спеціальним законом розмірі, отже вимоги позивачки про визнання протиправною бездіяльності ТУ ДСА України в Одеській області в спірних правовідносинах є доведеними та підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача про зобов`язання ТУ ДСА України в Одеській області провести перерахунок суддівської винагороди, лікарняних, допомоги на оздоровлення, відпускних, середнього заробітку за час проходження дистанційного навчання ОСОБА_1 за спірний період та стягнення недоотриманої суддівської винагороди на користь ОСОБА_1 за спірний період, судова колегія враховує наступне.

Як визначено ч.ч.1, 4 ст.148 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Згідно з приписами ч. 1, ч. 3 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління. Рішення про утворення територіальних управлінь та визначення їх кількості приймається Державною судовою адміністрацією України за погодженням з Вищою радою правосуддя.

Аналогічну норму також містить п. 3 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 року №141/0/15-19 (далі - Положення №141/0/15-19).

Також, у відповідності до п.5 Положення №141/0/15-19 основними завданнями ДСА України є, зокрема, організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.

Виходячи з викладеного, в даному випадку ТУ ДСА України в Одеській області є територіальним органом ДСА України, тобто уособлює в спірних правовідносинах державний орган, на який покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом та забезпечення належних умов діяльності судів, у тому числі щодо нарахування та виплати суддівської винагороди суддям місцевих судів.

Колегія суддів також зауважує, що у спірному випадку позивачем у позові було, серед іншого, заявлено вимогу про стягнення з відповідача недоплаченої суддівської винагороди.

При цьому у заяві про зміну предмету позову позивач просила зобов`язати провести перерахунок та стягнення недоотриманої суддівської винагороди за спірний період, у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 грн. (за період з 01.01.2021р. по 31.12.2021р.), та станом на 1 січня 2022 року - 2481 грн. (за період з 01.01.2022р. по 31.12.2022р.

Ці вимоги позивачки, з урахуванням приписів статті 135 Закону № 1402-VIII, є двома різними способами захисту порушеного права (що, окрім іншого, передбачає відмінний механізм їх виконання/реалізації).

Колегія суддів погоджується з посиланнями позивачки у її апеляційній скарзі, що право вибору заявляти ті чи інші вимоги належить позивачу.

В той же час, саме суд, який розглядає спір по суті, наділений повноваженнями щодо обрання із декілька можливих способів захисту права, одного, який відповідає суті спірним відносинам та який найбільш ефективно відновить порушене право.

Втім, суд першої інстанції в даному випадку, визнавши право позивача на суддівську винагороду саме у розмірі, який визначено статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та також встановивши, що у спірному періоді позивачу суддівська винагорода не була нарахована відповідачем - ТУ ДСА України в Одеській області, у визначених Законом України Про судоустрій і статус суддів розмірах, взагалі не обрав способу захисту та відновлення порушеного права, з урахуванням зокрема заяви про зміну предмету позову, яка містила вимогу про зобов`язання перерахувати її суддівську винагороду за спірні періоди відповідно до вимог чинного спеціального законодавства.

За вказаного, з урахуванням вимог ч.2 ст.9 КАС України, з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача судова колегія дійшла висновку, що належним та достатнім у даних правовідносинах способом захисту та відновлення порушеного права у спірному випадку поряд з визнанням протиправною бездіяльності відповідача ТУ ДСА України в Одеській області у спірних даних правовідносинах, є також зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області нарахувати та виплатити позивачці суддівської винагороди, лікарняних, допомоги на оздоровлення, відпускних, середнього заробітку за час проходження дистанційного навчання ОСОБА_1 за спірний період, у відповідності до вимог частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року в розмірі 2270,00 грн., а з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року в розмірі 2481,00 грн.

При цьому, вимога ОСОБА_1 про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації Україні Одеській області недоотриманої суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року у розмірі 60 480 грн. та за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року у розмірі 102 330 грн., задоволенню не підлягає, оскільки стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені.

Між ти, як було встановлено у ході апеляційного розгляду даної справи, у межах спірних правовідносинах, позивачу не було здійснено відповідних нарахувань суддівської винагороди за спірний період, у відповідності до вимог частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року в розмірі 2270,00 грн., а з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року в розмірі 2481,00 грн.

При цьому, нарахування конкретної суми відноситься до дискреційних повноважень відповідача.

Також, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо неналежного виконання п.6 Положення «Про Державну судову адміністрацію України» щодо організації внутрішнього контролю та його забезпечення у Територіальному управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, та з даного приводу зауважує, що згідно ч. 4 ст. 148 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Саме Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, як розпорядник бюджетних коштів, мав забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі за рахунок видатків Державного бюджету України на 2021 рік та на 2022 рік на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя.

Такий обов`язок та пріоритетність виплати суддівської винагороди у порівнянні з іншими виплатами, випливає також із особливого статусу судді, необхідності неухильного дотримання гарантій його незалежності.

Натомість Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Одеській області зазначений обов`язок не був виконаний через помилкове застосування до спірних правовідносин норм частини абзацу 5 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», а не через відсутність відповідних бюджетних призначень.

Жодних доказів того, що саме ДСА України не забезпечило відповідних видатків, позивачем до матеріалів справи не надано.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи усе вищенаведене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу доводів сторін та положень законодавства України, судова колегія приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги ДСА України є неґрунтовними, в той час як доводи апелянта ОСОБА_1 є частково доведеними.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

В силу приписів ч. 2 ст. 317 КАС України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2023р. у справі №420/18380/22 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, то суд вважає, що останнє не підлягає задоволенню, оскільки в розумінні статті 382 КАС України зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком. Крім того, у суду відсутні підстави вважати, що рішення суду виконане не буде.

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі № 420/18380/23 скасувати.

Ухвалити у даній справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (, місто Одеса, вулиця Бабеля 2, індекс 65005) щодо ненарахування з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року суддівської винагороди судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 у 2021 році із розрахунку мінімального прожиткового мінімуму у розмірі 2270 грн. відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року у розмірі 2270 гривень.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області провести перерахунок та виплату суддівської винагороди, лікарняний, допомоги на оздоровлення, відпускних, середнього заробітку за час проходження дистанційного навчання ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, у відповідності до вимог частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270,00 грн., з урахуванням виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (, місто Одеса, вулиця Бабеля 2, індекс 65005) щодо ненарахування з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 р суддівської винагороди судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 у 2022 році із розрахунку мінімального прожиткового мінімуму у розі 2 481 грн. відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» з 1 січня 2022 року у розмірі 2481 гривень.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області провести перерахунок та виплату суддівської винагороди, лікарняний, допомоги на оздоровлення, відпускних, середнього заробітку за час проходження дистанційного навчання ОСОБА_1 за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, у відповідності до вимог частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2022 року складає 2481,00 грн., з урахуванням виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді А.І. Бітов Ю.М. Градовський