Справа № 802/671/15-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

31 травня 2023 р. Справа № 802/671/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Маслоід О.С.,

за участю секретаря судового засідання: Філіппова Ю.Ю.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Федчук С.М.

представника відповідача: Колівошко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011)

про: визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу відповідача № 209-ц від 16.02.2015 року про звільнення позивача; поновлення позивача на посаді старшого прокурора відділу службових розслідувань, запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України; стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.02.2015 року до моменту фактичного поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що наказом Генерального прокурора України №209-ц від 16.02.2015 року його звільнено з посади старшого прокурора відділу службових розслідувань запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України лише з підстав перебування на посаді, яка визначена в Законі України "Про очищення влади". Позивач вказував, що звільнення з посади відбулось з суттєвим порушенням норм законодавства, зокрема відповідачем не дотримано будь-якого порядку доведення винуватості позивача в період, що зазначений Законі України "Про очищення влади".

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року позовну заяву задоволено частково, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 209-ц від 16.02.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу службових розслідувань запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України; поновлено ОСОБА_2 в Офісі Генерального прокурора на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав до звільнення, з 17.02.2015 року та стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.02.2015 року по 26.04.2021 року у розмірі 831326,86 грн (вісімсот тридцять одну тисячу триста двадцять шість гривень 86 копійок) з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів.

За результатами апеляційного перегляду вказаного рішення Сьомим апеляційним адміністративним судом 15.07.2021 року прийнято постанову, якою рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року залишено без змін.

Проте, постановою Верховного Суду від 08.12.2022 року рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2021 року скасовано, а справу направлено до Вінницького окружного адміністративного суду на новий розгляд.

28.12.2022 року адміністративна справа № 802/671/15-а надійшла до Вінницького окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями віл 28.12.2022 року справа передана на розгляд судді Вінницького окружного адміністративного суду Маслоід Олені Степанівні.

Ухвалою суду від 02.01.2023 року дана справа прийнята до провадження та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено 24.01.2023 року.

В підготовче засідання 24.01.2023 року з`явились представники сторін. Сторонами надавались пояснення та, враховуючи предмет і підстави позову у цій справі, а також постанову Верховного Суду від 08.12.2022 року, що винесена в даній справі, з метою забезпечення повного, об`єктивного та всебічного дослідження обставин справи, судом винесено на обговорення питання щодо витребування у відповідача доказів. Ухвалою суду від 24.01.2023 року в Офісу Генерального прокурора витребувано документи, що стали підставою для прийняття спірного наказу № 209-ц від 16.02.2015 року про звільнення позивача з посади старшого прокурора відділу службових розслідувань запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України. Підготовче засідання відкладено на 08.02.2023 року.

08.02.2023 року за вх. №5505/23 до суду від представника відповідача надійшло клопотання про продовження строку виконання ухвали суду від 24.01.2023 року.

В підготовче засідання 08.02.2023 року з`явились представники сторін, судом з`ясовувались питання, передбачені ст. 180 КАС України. Представником позивача заявлено клопотання про витребування у відповідача розрахунку середнього заробітку позивача. Ухвалою суду від 08.02.2023 року клопотання відповідача щодо продовження строку для надання доказів задоволено, крім того задоволено й клопотання представника позивача про витребування доказів, зокрема в Офісу Генерального прокурора витребувано розрахунок середнього заробітку позивача за посадою старшого прокурора відділу службових розслідувань запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України або за прирівняною до неї посадою, починаючи з 17.02.2015 року по теперішній час, з урахуванням підвищення посадового окладу відповідно до законодавства (постанови Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 року та № 657 від 30.08.2017 року). Підготовче засідання відкладено на 01.03.2023 року.

10.02.2023 року за вх.№5977/23 до суду від представника відповідача надійшло клопотання про продовження строку виконання ухвали суду від 24.01.2023 року.

22.02.2023 року за вх.№7966/23 до суду від відповідача надійшли пояснення та документи, витребувані ухвалою суду від 24.01.2023 року. У вказаних пояснення відповідач вказав перелік дій, які були вчинені позивачем під час перебування на посаді старшого прокурора та які охоплюються забороною, передбаченою п. 12 ч. 2 ,3 ст. 3 Закону № 1682-VII, вказав перелік документів, на підставі яких був прийнятий спірний наказ про звільнення та надав пояснення стосовно середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу.

В підготовче засідання 01.03.2023 року з`явились представники сторін. У даному підготовчому засіданні сторонами надавались пояснення стосовно наданих відповідачем документів. Підготовче засідання відкладено на 29.03.2023 року.

28.03.2023 року за вх.№13936/23 до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення, а також за вх.№13941/23 - клопотання щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

В підготовче засідання 29.03.2023 року з`явились представники сторін, судом з`ясовувались питання в контексті наданих письмових пояснень. Підготовче засідання відкладено на 12.04.2023 року.

В підготовче засідання 12.04.2023 року з`явились представники сторін. Судом винесено на розгляд питання щодо закриття підготовчого провадження та переходу до розгляду справи по суті. Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 17.05.2023 року.

25.04.2023 року за вх.№19839/23 до суду від відповідача надійшли заперечення на клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

В судове засідання 17.05.2023 року з`явились представники сторін, якими надавались пояснення по суті заявленого позову . Судове засідання відкладено на 31.05.2023 року.

30.05.2023 року за вх.№28774/23 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення щодо суми середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу.

В судове засідання 31.05.2023 року з`явились представники сторін. Судом здійснено дослідження матеріалів справи. Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закінчено з`ясування обставин у справі та перевірку їх доказами. Представником позивача заявлено про подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат, після ухвалення рішення. Сторони виступили у судових дебатах.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

У період з 16.04.2013 року по 26.03.2014 року позивач працював на посаді старшого прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні Прокуратури Вінницької області, а з 27.03.2014 року позивача призначено старшим прокурором відділу запобігання та протидії корупції в центральному апараті управління внутрішньої безпеки Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України від 16.02.2015 року № 209-ц позивача звільнено з посади старшого прокурора відділу службових розслідувань запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України, у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Позивач не погодився із своїм звільненням та звернувся до суду.

Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд зазначив, що судами попередніх інстанцій не встановлено, які саме дії здійснював позивач, обіймаючи посаду старшого прокурора відділу службових розслідувань запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України, що охоплюються забороною, передбаченою п. 12 ч. 2, ч. 3 ст. 3 Закону № 1682-VII. Крім того, суди попередніх інстанцій не встановили виключного кола документів, що стали підставою для прийняття спірного наказу про звільнення позивача.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Ст. 8 Конституції України установлено, що у Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Ч. 1 ст. 9 Конституції України перебачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Ч. 2 ст. 61 Конституції України установлено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ч. 1 ст. 3 КАС України встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

За правилами ч. 2 ст. 3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Так, 16.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VII (далі - Закон №1682-VII).

В розумінні ст. 1 Закону №1682-VII, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Ст. 2 Закону №1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону №1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України.

Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені ст. 3 Закону №1682-VII.

Згідно з п. 12 ч. 2 ст. 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням працівника органу прокуратури, який здійснював процесуальне керівництво, вносив подання, погодження, підтримував клопотання про застосування запобіжних заходів, підтримував державне обвинувачення у суді стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29 січня 2014 року № 737-VII, Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року № 743-VII.

Отже, ст. 2 Закону № 1682-VII містить перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), а ст. 3 цього ж Закону визначає критерії, на яких ґрунтується очищення влади (люстрація).

Пп. 1 п. 2 р. Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1682-VII передбачено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Згідно ст. 462 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII, який був чинний станом на час виникнення спірних правовідносин, прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Військовослужбовці військових прокуратур можуть бути звільнені з військової служби відповідно до законодавства, що регулює порядок її проходження.

Відповідно до п. 72 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України "Про очищення влади".

З матеріалів справи вбачається, що правомірність прийняття спірного наказу відповідач обґрунтовує посиланням на висновок про стан дотримання конституційних прав громадян під час досудового розслідування та судового розгляду щодо осіб, які приймали активну участь у захоплені адміністративної будівлі Вінницької обласної державної адміністрації 25.01.2014 року, що складений 28.11.2014 року Генеральною прокуратурою України.

З висновку вбачається, що позивач здійснював процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 294, ст. 341, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 342 КК України, які в подальшому були звільнені судом від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» №737-VII від 29.01.2014, а прокурорами органів прокуратури Вінницької області апеляції на рішення судів про звільнення осіб від кримінальної відповідальності не подавалися, у зв`язку із відсутністю на те підстав.

Генеральною прокуратурою України проведено перевірку відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. 3 та 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» щодо позивача, за наслідком якої складено довідку про те, що останній підпадає під дію п. 12 ч. 2 та ч. 3 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», а відтак, до нього застосовується заборона, передбачена ч. 1 або 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Судом встановлено, що позивач у період з 21.11.2013 року по 22.02.2014 року працював в органах прокуратури та здійснював процесуальне керівництво, вносив погодження, підтримував клопотання про застосування запобіжних заходів у суді стосовно осіб, звільнених від кримінальної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29.01.2014 року № 737-VII, а саме: приймав участь у розгляді клопотання про застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та підтримав його; 18.02.2014 року до Вінницького міського суду Вінницької області направив клопотання про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності; 08.02.2014 року погодив повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 294, ст. 341, ч. 2 ст. 342 Кримінального кодексу України, клопотання про застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та підтримав у суді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_6 , яке задоволено судом.

Відповідачем до матеріалів справи надані наступні документи: повідомлення про підозру ОСОБА_6 , яке погоджено позивачем; клопотання старшого слідчого СУ УМВС України у Вінницькій області Левицької О.І., яке погоджено позивачем, про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2014 року про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту задоволення вказаного клопотання; клопотання позивача про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_6 та закриття кримінального провадження за його підозрою на підставі Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань"; клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_5 та закриття кримінального провадження за його підозрою на підставі Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань"; ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 31.01.2014 року, згідно з якою позивач приймав участь в судовому засіданні щодо обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_4 .

З наведеного вбачається, що саме вказані документи стали підставою для прийняття відповідачем спірного наказу про звільнення позивача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач підпадає під дію критерію, визначеного п. 12 ч. 2 ст. 3 Закону № 1682-VII.

Суд, встановивши вище наявність у національному законодавстві правового підґрунтя для застосування до позивача люстраційної процедури, та враховуючи те, що позивач відповідає критеріям визначеним у Законі № 1682-VII, приходить до висновку, що втручання держави у приватне життя позивача здійснено за наявності відповідної правової підстави.

Водночас, суд оцінюючи спірний наказ крізь призму необхідності втручання у право позивача у демократичному суспільстві, виходить з наступного.

Суд уважає за необхідне зазначити, що відсутність у Законі № 1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених ч. 2 ст. 2 КАС України.

Верховний Суд у рішенні від 18.09.2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема, кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Вказані гарантії за висновком Суду не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.01.2019 року у справі № 800/186/17.

У справі № 800/186/17 Верховний Суд вказав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

Як підсумок, у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Верховний Суд визнав ці висновки застосовними і у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18), за результатами розгляду якої Верховний Суд у складі судової палати ухвалив постанову від 03.06.2020 року, і у справі №826/17805/14 (№К/9901/3181/21, №К/9901/2027/21), за результатами розгляду якої Верховний Суд у складі судової палати ухвалив постанову від 23.04.2021 року, та і у подальшій своїй практиці у цій категорії спорів. Разом з тим, необхідно врахувати, що на необхідності доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону № 1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті, що враховано судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв.

По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію.

По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Суди зобов`язані відповідно до частини першої статті 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що так само, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.

Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до статті 27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону № 1682-VII становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя, захищене статтею 8 Конвенції.

У пункті 208 цього рішення щодо підходу, заснованого на наслідках, Суд зазначив, що Закон №1682-VII вплинув на заявників у трьох аспектах: 1) їх звільнили з державної служби; 2) до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років; 3) відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII.

За оцінкою ЄСПЛ поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної та професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 209).

У вказаній справі ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону № 1682-VII, проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі Закону № 1682-VII можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. ЄСПЛ зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

В основу підходу ЄСПЛ до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

За висновком ЄСПЛ його попередні висновки у справах щодо посткомуністичної люстрації лише частково стосуються цієї справи, зокрема щодо перших чотирьох заявників, оскільки передбачені Законом № 1682-VII заходи мають набагато ширшу сферу застосування та були застосовані до заявників за обставин, що відрізнялися від тих, які відбувалися у країнах Центральної та Східної Європи під час впровадження ними люстраційних програм, які були більш цільовими та вузько спрямованими. Суд відмітив, що навіть у контексті справ, пов`язаних з переходом від тоталітаризму до демократії, а також пов`язаних зі (стверджувальними) співробітниками служб безпеки тоталітарних режимів, він ніколи не стикався з обмежувальними заходами такого широкого обсягу, застосованими до державних службовців лише на тій підставі, що вони залишались на своїх посадах під час діяльності уряду, який згодом був визнаний недемократичним.

Зокрема, у розглянутих справах щодо посткомуністичної люстрації ЄСПЛ аналізував ситуації колишніх (як стверджувалося) працівників спецслужб тоталітарного режиму. Проте у цій справі заявники обіймали посади у державних установах, які принаймні принципово, ґрунтувалися на демократичних конституційних засадах, хоча і працювали за часів уряду ОСОБА_7 , який широко критикували через авторитарні тенденції та вважали причетним до широкомасштабної системної корупції. Крім того, вбачається, що їхнє звільнення ґрунтувалося на колективній відповідальності осіб, які працювали у державних установах, коли при владі був президент ОСОБА_8 , незалежно від конкретних виконуваних ними функцій та їхнього зв`язку з антидемократичними тенденціями і подіями, які відбувались у той період. Отже, стверджувальна загроза, яку широке коло осіб, до яких застосовувалися передбачені Законом "Про очищення влади" заходи, становило для діяльності демократичних установ, не може прирівнюватися до загрози, яка виникає у випадках співпраці зі спецслужбами тоталітарних режимів (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункт 275).

ЄСПЛ на основі аналізу своєї практики погодився, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111). У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі «Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства» [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява № 48876/08, пункти 113 - 116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі «Жданока проти Латвії» [ВП] (Zhdanoka v. Latvia) [GC], заява № 58278/00, пункти 22 - 28, 116 - 136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі «Жданока проти Латвії», пункт 115) (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 292-293).

Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм наведеним критеріям, розробленим практикою ЄСПЛ, у справі «Полях та інші проти України», ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_8 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників, встановлених Законом № 1682-VII, заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_8 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).

ЄСПЛ підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення Верховною Радою України Закону № 1682-VII. Навпаки, у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 72, 297).

У ситуації заявників у справі "Полях та інші проти України" ЄСПЛ констатував, що передбачені Законом № 1682-VII заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан ОСОБА_8 став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади ОСОБА_9 . Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом № 1682-VII, є прихід до влади ОСОБА_9 , а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд уважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункти 299-300).

Так само, на думку ЄСПЛ, немає переконливого пояснення часовим рамкам, установлених Законом № 1682-VII, як основного критерію для застосування передбачених законом обмежувальних заходів. Як немає і пояснення, чому однорічний період є ключовим критерієм для застосування Закону № 1682-VII (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункти 301-302).

У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Аналіз цього рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом №1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

У справі "Полях та інші проти України", був застосований найсуворіший захід очищення влади (люстрації) на підставі Закону №1682, законодавчому механізму якого була надана оцінка ЄСПЛ у рішенні по цій справі. Тож при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі "Полях та інші проти України", оскільки за висновками ЄСПЛ саме Закон №1682, що укладений з порушенням міжнародних стандартів у сфері люстрації, є причиною порушення положень Конвенції.

Венеціанська комісія у пункті 65 Проміжного висновку № 788/2014 вказала, що той факт, що Закон № 1682-VII виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт з принципом індивідуальної відповідальності, на якому має бути заснована люстрація.

Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону № 1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).

Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону № 1682-VII - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_10 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо й дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого.

Тож заборона перебування на зазначених у Законі № 1682-VII посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й принципам Закону № 1682-VII, визначеним у частині другій статті 1 цього Закону.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 03.06.2020 року (справа № 817/3431/14), та від 23.04.2021 (справа №826/17805/14) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.06.2021 № 800/527/14.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду постановою від 02 червня 2021 року дійшла висновку про те, що для вирішення цього та подібних спорів з метою дотримання принципів презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності, визначених у ст. 1 Закону № 1682-VII, та за наявності легітимної мети й пропорційності, передбачених ст. 8 Конвенції, необхідно досліджувати діяльність таких осіб на державній службі та встановлювати, чи були їхні дії, рішення чи бездіяльність спрямовані на узурпацію влади Президентом України, підрив основ національної безпеки й оборони України, протиправне порушення прав і свобод людини.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення позивачем або ж його сприяння у вчиненні дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_10 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, не проаналізовано індивідуальну поведінку позивача, що, в свою чергу, дало б можливість встановити його особисту вину та застосувати індивідуальну відповідальність,

Оцінюючи пропорційність обмежень у їх сукупності, застосованих до позивача щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві, оскільки вони не є пропорційним переслідуваній законній меті.

Підсумовуючи наведене, суд констатує, що оскаржуваний наказ відповідача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням ст. 8 Конвенції.

Відтак наказ Генерального прокурора України № 209-ц від 16.02.2015 року про звільнення позивача з посади старшого прокурора відділу службових розслідувань, запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо поновлення на посаді, суд зазначає, що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на те, що на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2021 року наказом Офісу Генерального прокурора № 1468ц від 12.10.2021 року (тобто до винесення Верховним Судом постанови за результатами касаційного перегляду вказаних судових рішень по даній справі) позивача поновлено на посаді старшого прокурора відділу службових розслідувань, запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України з 17.02.2015 року.

Водночас стосовно вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то слід зазначити таке.

Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

П. 10 Порядку № 100 (в редакції до 12.12.2020 року) визначалось, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Згідно з довідкою відповідача від 15.10.2020 року сума середньоденної заробітної плати позивача складає 537, 38 грн., посадовий оклад відповідно до розрахункового листа 2 250 грн.

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо необхідності застосування п. 7, 8, 10 р. ІV Порядку № 100 у тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно із актами законодавства, зокрема, така позиція викладена, у постанові від 30.06.2021 року у справі № 826/17798/14.

У зазначеній постанові Верховний Суд, в частині правового регулювання правовідносин (щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на посаді відповідно до ст. 235 КЗпП) дійшов висновку, що при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно застосовувати коефіцієнт підвищення посадового окладу відповідно до п. 10 Порядку № 100. Таким чином, суд касаційної інстанції висловив свою позицію щодо необхідності застосування вказаних нормативних положень у тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно з актами законодавства.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід в даній адміністративній справі слід здійснювати з моменту неправомірної люстрації позивача 17.02.2015 року по день, що передує дню винесення наказу про поновлення його на посаді, тобто 11.10.2021 року.

У цей період кілька разів відбувалися підвищення посадових окладів працівників прокуратури, а також запроваджена та реалізована реформа органів прокуратури на підставі Закону України від 19.09.2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон № 113-ІХ), у межах якої прийнято Постанову № 1155.

25.09.2019 року набрав чинності Закон №113-ІХ, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку з чим, внесено ряд змін до Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VII), зокрема, в тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Окрім того, запроваджено обов`язкову атестацію прокурорів, зокрема, згідно з п. 7 р. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Абз. 3 п. 3 р. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX також передбачено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

16.01.2020 року набрала чинність Постанова №1155, якою, з-поміж іншого, затверджено схеми посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратур та прирівняних до них прокуратур.

При цьому п. 6 Постанови № 1155 установлено, що для прокурорів, умови оплати праці яких затверджені цією постановою, не застосовуються умови оплати праці працівників органів прокуратури, затверджені Постановою № 505.

Отже, внаслідок реформування органів прокуратури в їхній системі відбувалися зміни, що супроводжувались, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. У зв`язку із цим відбулось розмежування оплати праці тих прокурорів, які успішно пройшли атестацію і можуть бути переведені на посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, і прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур.

Верховний Суд у постанові від 30.06.2021 року у справі № 826/17798/14 висловив правову позицію з приводу застосування наведених норм права та зазначив, що прокурори, зокрема Генеральної прокуратури України, які не були переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримували/отримують заробітну плату відповідно до Постанови № 505. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно з Постановою №1155 та статтею 81 Закону № 1697-VII.

Верховний Суд зауважив, що виплата заробітної плати згідно з Постановою № 1155 і статтею 81 Закону № 1697-VII пов`язувалася із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

Зважаючи на мету стягнення середньої заробітної плати при поновленні на посаді (відповідно до ст. 235 КЗпП України), тобто компенсувати втрачений заробіток, суд вважає, що його розрахунок потрібно проводити на основі того посадового окладу (з урахуванням коефіцієнту підвищення, якщо таке було у розрахунковому періоді), який отримував би позивач як прокурор (чи прирівняні до нього за посадою прокурори), будучи на тій посаді, з якої його неправомірно звільнили (тобто в Генеральній прокуратурі України, а не в Офісі Генерального прокурора).

У вимірі обставин цієї справи і чинного законодавчого регулювання організації прокуратури України, середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже його туди з об`єктивних причин не переводили.

Водночас, прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновленні на посаді) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру (без попереднього проходження атестації як умови для переведення) суперечило б меті і вимогам Закону № 113-ІХ.

У вказаній постанові Верховним Судом також зазначено, що з набранням чинності Постанови № 1155 не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону № 113-ІХ). Цей процес був триваючим, тож вочевидь виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (відповідно до Постанови № 505 і Постанови № 1155).

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що середня заробітна плата прокурорів не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів встановлених Постановою № 1155 за відсутності факту успішного проходження ними атестації та переведення на посади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратур.

Такий висновок Верховний Суд підтримав також, зокрема, у постановах від 01.12.2021 року у справі № 640/26041/19, від 20.01.2022 року у справі № 826/17709/14 та від 28.04.2022 року у справі № 826/18143/14.

Оскільки позивач не проходив атестацію та його не переведено на посаду прокурора Офісу Генерального прокурора, у суду відсутні підстави для застосування положень Постанови №1155 при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Уперше за час вимушеного прогулу позивача посадові оклади прокурорсько-слідчих працівників органів прокуратури підвищено з 01.12.2015 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-актів» від 09.12.2015 № 1013 (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 № 505.

Таким чином, з 01.12.2015 року посадовий оклад позивача за посадою склав 2 812 грн, тобто коефіцієнт підвищення, на який необхідно коригувати виплати, становив 1,25 (2812 грн : 2250 грн).

Отже, середньоденний заробіток позивача з 01.12.2015 року складав 671,73 грн (537, 38 грн. Ч 1, 25).

У подальшому підвищення посадових окладів та інших виплат прокурорсько-слідчим працівникам відбулося з 06.09.2017 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» від 30.08.2017 №657.

Відповідно до вищевказаної постанови розмір посадового окладу за останньою посадою, займаною позивачем, складав 7 140 грн, а отже коефіцієнт підвищення посадового окладу становив 2,54 (7140 грн : 2812 грн).

Відтак, середньоденний розмір заробітної плати позивача з 06.09.2017 року мав складати 1 706,19 грн (671, 73 грн х 2, 54).

Як зазначалось судом вище період вимушеного прогулу позивача слід обраховувати з 17.02.2015 року по 11.10.2021 року (день, що передує винесенню наказу про поновлення позивача на посаді).

Загальна кількість робочих днів у період з 17.02.2015 року по 11.10.2021 року становить 1661 робочий день.

Таким чином, враховуючи приписи Порядку N° 100, постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09.12.2015 року №1013, «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» від 30.08.2017 року №657, то середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 17.02.2015 року по 11.10.2021 року становить 2 148 697,97 грн., з яких з 17.02.2015 року по 30.11.2015 року - 105 326,48 грн (537,38 грн. х 196 робочих днів); з 01.12.2015 року по 05.09.2017 року - 296 232,93 грн (671,73 грн. (537,38 грн. х 1.25) Ч 441 робочий день); з 06.09.2017 року по 11.10.2021 року - 1 747 138,56 грн (1706,19 грн. (671,73 грн. х 2,54) Ч 1024 робочі дні).

Водночас відповідачем у жовтні 2021 року при поновленні позивача на посаді виплачено середній заробіток за один місяць у розмірі 11 284,98 грн (з вирахуванням податків, зборів та інших обов?язкових платежів), а також Державною казначейською службою України у листопаді 2021 року, на підставі виконавчого листа Вінницького окружного адміністративного суду від 08.09.2021 року у справі № 802/671/15-а, здійснено безспірне списання коштів позивачеві, а саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 820 041,88 грн (з вирахуванням податків, зборів та інших обов?язкових платежів), що підтверджується меморіальним ордером та платіжним дорученням.

Крім того, позивач з 16.02.2015 року (останній робочий день) по 27.02.2015 року включно перебував на лікарняному (тимчасова непрацездатність внаслідок захворювання або травми, що не пов?язані з нещасним випадком на виробництві), що підтверджується листком непрацездатності АГІ №85716.

Таким чином, незважаючи на звільнення позивача з 16.02.2015 року, йому відповідно до вимог чинного законодавства нараховано та виплачено грошові кошти за весь період тимчасової непрацездатності з 16.02.2015 року по 27.02.2015 року включно у розмірі 8 474,00 грн.

Відтак за період з 17.02.2015 року по 11.10.2021 року (день, що передує дню поновлення на посаді) враховує фактично сплачену суму у розмірі 839 800,86 грн. (820 041,88 грн + 11 284,98 грн. + 8474,00 грн.).

Отже, враховуючи вищевикладене, сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу за період з 17.02.2015 року по 11.10.2021 року з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадового окладу складає 1 308 897,11 грн 0 (2 148 697,97 грн. - 839 800,86 грн).

Окрім того, з урахуванням положень п. 2 та 3 ст. 371 КАС України рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця слід допустити до негайного виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору судом не вирішується питання про його стягнення з відповідача.

Водночас щодо судових витрат на правничу допомогу, суд вказує на те, що відповідно до ч. 3 ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Так, представником позивача 28.03.2023 року за вх. № 13941/23 надано до суду клопотання про розподіл судових витрат, в якому зазначено, що докази понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу, будуть подані після ухвалення рішення суду. Аналогічна заява зроблена представником позивача перед судовими дебатами в судовому засіданні 31.05.2023 року.

За таких обставин, судом вирішується питання щодо надання позивачеві строку для подання доказів щодо понесених витрат на правничу допомогу та їх направлення відповідачам. Відповідне рішення про стягнення витрат на правничу допомогу буде прийнято судом після надходження вищевказаних доказів.

Керуючись ст. 73-77, 90, 94, 139,143, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 209-ц від 16.02.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу службових розслідувань, запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.02.2015 року по 11.10.2021 року у розмірі 1 308 897, 11 грн. (один мільйон триста вісім тисяч вісімсот дев`яносто сім тисяч гривень одинадцять копійок) з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Надати ОСОБА_1 строк до 05.06.2023 року для подання доказів щодо понесених витрат на правничу допомогу та їх направлення відповідачеві.

Надати Офісу Генерального прокурора строк до 08.06.2023 року для подання клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги (у разі наявності заперечень).

Рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Офіс Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, )

Повний текст рішення суду складено та підписано суддею 12.06.2023 року

Суддя Маслоід Олена Степанівна