Справа № 214/5953/22
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2023-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2023 року Справа № 214/5953/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
02.02.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на виконання ухвали Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.11.2022 року для вирішення питання про відкриття провадження у справі надійшли матеріали справи № 214/5953/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.05.2021 року по 23.11.2021 року у розмірі 67 243,80 гривень.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.02.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду обґрунтованого клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якому вказати аргументовані підстави для поновлення строку, а також надати докази поважності причин його пропуску.
15.03.2023 року на виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.02.2023 року від позивача до суду надійшло клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2023 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду, відкрито провадження у справі № 214/5953/22 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
26.04.2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому відповідач, заперечуючи проти позову, просить суд відмовити у його задоволенні, зазначаючи, що наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 24.11.2021 року за № 722 о/с ОСОБА_1 на виконання рішення суду поновлено на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Інгулецького відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області і розпочато виплату грошового забезпечення за займаною посадою, у грудні 2021 року позивачу виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 13.07.2020 року по 12.05.2021 року у розмірі 104 486,52 грн. відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 року по справі № 160/9423/20. Враховуючи те, що вказаним рішенням суду була чітко визначена сума стягнення з ГУНП в Дніпропетровській області, яка виплачена позивачу повністю, відповідач вважає, що заявлена до стягнення у цій справі сума у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.05.2021 року по 23.11.2021 року у розмірі 67 243,80 грн. не підлягає стягненню із відповідача.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві та у відповіді на відзив, враховуючи позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 05.04.1996 року прийнятий на службу в органи внутрішніх справ та 06.11.2015р. звільнений з органів внутрішніх справ, а 07.11.2015 року прийнятий в ГУ НП в Дніпропетровській області звідки був звільнений 13.07.2020 року наказом ГУ НП в Дніпропетровській області №190о/с «По особовому складу» за п. 6 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).
Вважаючи такий наказ протиправним, позивач звернувся за захистом порушеного права до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 року по справі № 160/9423/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу задоволено:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 13.07.2020 №190 о/с «По особовому складу»;

- зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Інгулецького відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області;

- стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.07.2020 року по 12.05.2021 року.

Зазначеним судовим рішенням, зокрема, встановлено, що позивача було звільнено незаконно із займаної посади, тому поновлено його порушене право шляхом ухвалення рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Інгулецького відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.07.2020 року по 12.05.2021 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 р. по справі № 160/9423/20 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 року в адміністративній справі №160/9423/20 скасовано в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.07.2020 року по 12.05.2021 року та прийнято в цій частині нову постанову про часткове задоволення позовних вимог - стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.07.2020 року по 12.05.2021 року у розмірі 104 486,52 грн., у іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 року в адміністративній справі №160/9423/20 залишено без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 КАС України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Таким чином, судове рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Інгулецького відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та про стягнення із Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.07.2020 року по 12.05.2021 року у розмірі 104 486,52 грн. набрало законної сили 16.11.2021 року.

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ):

- наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 13.07.2020 року за №190о/с ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції (запис № 4);

- наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 24.11.2021 року за №722о/с ОСОБА_1 з 13.07.2020 року. вважати поновлений на службі у поліції (запис № 8).

Таким чином, на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 року по справі № 160/9423/20 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 року по справі № 160/9423/20 ОСОБА_1 було поновлено на службі в органах поліції фактично 24.11.2021 року.

Як вбачається із архівної відомості № 1 за період з січня по грудень 2021 року та розрахункового листа за грудень 2021 року (табельний № 04-8469) про здійснені нарахування оплат старшому оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції № 1 Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_1 у грудні 2021 року було нараховано та виплачено, зокрема, 104 486,52 грн.

Здійснення зазначеної виплати позивачу підтверджує також і відповідач.

Позивач звернувся до начальника ГУНП в Дніпропетровській області із заявою від 23.02.2022 року, у якій просив стягнути також середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.05.2021 року по 23.11.2021 року у розмірі 67 243,80 грн.

Листом «Про надання відповіді» від 11.04.2022 року за вих. № 1/Ф-1354/103/05-2022 ГУНП в Дніпропетровській області зазначило, що заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, адже, відповідачем виконано у повному обсязі резолютивну частину постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 року по справі № 160/9423/20 в частині виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.07.2020 року по 12.05.2021 року у розмірі 104 486,52 гривень.

Слід зазначити, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 року по справі № 160/9423/20, яка набрала законної сили 16.11.2021 року, було зобов`язано відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.07.2020 року (дата звільнення з публічної посади) по 12.05.2021 року (дата ухвалення судом першої інстанції рішення про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача і поновлення його на посаді) у розмірі 104 486,52 грн.

Позивач у цій справі просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.05.2021 року (наступний день, після дати ухвалення судом першої інстанції рішення про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача і поновлення його на посаді) по 23.11.2021 року (винесення відповідачем наказу про поновлення позивача на посаді на виконання рішення суду по справі № 160/9423/20) у розмірі 67 243,80 грн.

Судом встановлено, що період та сума середнього заробітку за вимушений прогул, зазначені у позові, не охоплюються рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 року по справі № 160/9423/20 та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 року по справі № 160/9423/20, а стосується періоду, який тривав з наступного дня після дати ухвалення судом першої інстанції рішення про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача і поновлення його на посаді до дати винесення відповідачем наказу про поновлення позивача на посаді на виконання рішення суду по справі № 160/9423/20.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року за № 1402-VIII (з подальшими змінами) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно приписів статті 51 КЗпП України однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Положеннями частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.ст. 38, 43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Згідно із ч. 1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року за № 580-VIII (з подальшими змінами) служба в поліції є державною службою особливого характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року за № 580-VIII (з подальшими змінами) відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Згідно із ч. 1 ст. 48 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року за № 580-VIII (з подальшими змінами) призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року за № 580-VIII (з подальшими змінами) призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року за № 580-VIII (з подальшими змінами) рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно із ч. 4 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року за № 580-VIII (з подальшими змінами) видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Таким чином, у відповідача наявний обов`язок виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке набрало законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 24.11.2021 року за № 722 о/с ОСОБА_1 на виконання рішення суду поновлено на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Інгулецького відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області і розпочато виплату грошового забезпечення за займаною посадою.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У грудні 2021 року позивачу виплачено грошове забезпечення (середній заробіток) за час вимушеного прогулу з 13.07.2020 року по 12.05.2021 року у розмірі 104 486,52 грн. відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 року по справі № 160/9423/20.

Слід зазначити, що у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.12.2020 року по справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100 св 20) Верховний Суд зауважив, що, виходячи зі змісту частини першої статті 235 КЗпП України, оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Верховний Суд зазначив, що аналіз положень КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийняття на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві перевалює підхід, за яким вимушений прогул визначаються як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізувати своє право на працю.

Враховуючи викладене, час затримки виплати роботодавцем-відповідачем позивачу на виконання рішення суду суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням та поновленням на посаді, є вимушеним прогулом.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Натомість положеннями ч. 1 ст. 236 КЗпП України передбачено право працівника на виплату середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Таким чином, відповідачем виконано судове рішення про поновлення на посаді звільненого працівника ОСОБА_1 та про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з затримкою, що зумовлює породження у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки в силу приписів ст. 236 КЗпП України.

Зазначене відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.01.2020 року по справі № 340/1218/12 (провадження №К/9901/31571/19), яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100 затверджено «Порядок обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період

У свою чергу пунктом 9 розділу І Порядку №260 передбачено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Отже, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача має проводитись шляхом множення розміру середньоденного заробітку на кількість календарних днів (за період вимушеного прогулу).

Аналогічних правових висновків Верховний Суд дійшов, зокрема, у постанові від 30.01.2019 року (справа № 806/2164/16), яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 13.05.2021 року по 23.11.2021 року складає 195 календарних днів.

Відповідно до довідки Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області №1905 від 12.04.2023 року розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.05.2020 року по 30.06.2020 року (останні два місяці, що передували звільненню) з відрахуваннями обов`язкових платежів становить 344,84 грн.

Таким чином, розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу становить 67 243,80 грн. (344,84 грн. х 195 дні) вказана сума розрахована з урахуванням утримання обов`язкових платежів.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.3 ст. 90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).

Враховуючи те, що відповідачем не доведено суду правомірність своїх дій щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.05.2021 року по 23.11.2021 року, чим порушено принцип обґрунтованості, суд дійшов висновку, що зазначений період затримки у виконанні судового рішення, яке набрало законної сили і підлягає виконанню.

Як, наслідок, порушене право позивача підлягає захисту шляхом виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на посаді позивача, який був звільнений, за період з 13.05.2021 року по 23.11.2021 року у розмірі 67 243,80 гривень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви ОСОБА_1 з викладених вище підстав.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень частини 1 статті 139 КАС України, якими встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Позивач звільнений від сплати судового збору, тому розподіл судових витрат (судового збору) не здійснюється.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд зазначає, що здійснені адвокатом дії, визначені в акті наданих послуг, мали бути здійснені адвокатом фактично, та дійсність їх вчинення має бути підтверджена в матеріалах справи.

Згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018р. по справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги.

Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

У позовній заяві позивач зазначив, що поніс витрати, пов`язані з розглядом справи - витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн., розрахунок вказаних витрат та підтвердження їх понесення буде надано до суду до початку розгляду справи по суті.

Проте, станом на дату розгляду справи до суду від позивача або представника позивача не надходили ані розрахунок витрат позивача на професійну правничу допомогу, ані докази їх понесення, зокрема, договір про професійну правничу допомогу, акт приймання-передачі виконаних робіт, тощо.

З урахуванням наведеного, суд вважає не підтвердженими судові витрати позивача на професійну правничу допомогу, тому відсутні підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області витрати на професійну правничу допомогу у розмірі зазначеному позивачем у позовній заяві.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 9, 72, 77, 132, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (вул. Троїцька, 20-а, м. Дніпро, 49000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.05.2021 року по 23.11.2021 року у розмірі 67 243 (шістдесят сім тисяч двісті сорок три) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна