Справа № 140/3050/23
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2023-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року ЛуцькСправа № 140/3050/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не звільнення за пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації у воєнний час за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи;

зобов`язання прийняти рішення про звільнення за пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації у воєнний час за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.02.2022 ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 від 12.05.1985. Згідно з витягом з наказу в/ч НОМЕР_1 старший солдат 5 роти 2 батальйону ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 .

Із липня 2022 року позивач визнаний обмежено придатний до військової служби за постановою ВЛК при військовій частині НОМЕР_3 .

25.07.2022 ОСОБА_1 звернувся на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом та відповідним пакетом підтверджуючих документів про звільнення його з військової служби за пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи. Згодом позивач отримав відповідь відповідача вих. №6497 від 13.09.2022 про те, що позивачем належним чином не підтверджено, що не існує інших осіб, які можуть здійснювати догляд за громадянкою ОСОБА_2 , у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення рапорту.

30.12.2022 позивачем було зібрано новий пакет документів і він повторно звернувся із рапортом на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 про звільнення його з військової служби за пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ.

26.01.2023 повідомленням за вих.№851 відповідач відмовив у звільненні ОСОБА_1 зі служби в Збройних Силах України у зв`язку з ненаданням достатніх документів, які підтверджували б те, що він здійснював (до моменту мобілізації) чи у майбутньому буде здійснювати догляд за гр. ОСОБА_2 .

Позивач вважає дії відповідача, які полягають у безпідставній відмові у звільненні його з військової служби за сімейними обставинами, а саме: у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи, неправомірними та такими, що порушують його законні права та інтереси, оскільки він з квітня 2017 року здійснює догляд за одинокою особою з інвалідністю II групи ОСОБА_2 . Згідно довідки, виданої Департаментом соціальної політики Луцької міської ради, ОСОБА_2 дійсно перебуває на обліку департаменті соціальної політики як одержувач державної соціальної допомоги на догляд одиноким особам, які досягли 80-річного віку, та за висновком ЛКК потребує постійного стороннього догляду. Позивач також зауважує, що ОСОБА_2 не має працездатних родичів (відповідно до ст.ст. 202, 206 Сімейного кодексу України повнолітніх дітей, онуків, правнуків зобов`язаних її утримувати).

Ухвалою суду від 06.03.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.50).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву (а.с.53-54) позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що оскільки, позивач бажає надавати соціальні послуги догляду на непрофесійній основі без проходження навчання над ОСОБА_2 , то він має довести факт спільного проживання, пов`язаність спільним побутом з отримувачем таких послуг.

З доданих позивачем документів до позовної заяви та переліку додатків до рапорту, зареєстрованого в журналі вхідної кореспонденції в/ч НОМЕР_1 за №3153 від 26.07.2022, вбачається, що у позивача відсутні докази, які підтверджують обставини, визначені в ч.6 ст.13 Закону України «Про соціальні послуги», а саме: факт спільного проживання позивача з ОСОБА_2 , спільного побуту з ОСОБА_2 , факт відсутності інших осіб, які змогли здійснювати такий догляд. Крім того зазначає, що позивач у позовній заяві стверджує, що з квітня 2017 року він здійснює догляд за одинокою особою з інвалідністю 2 групи ОСОБА_2 , але жодним доказом дану обставину не підтверджує.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_4 , виданим 29.03.2012 Ківерцівським РВ УМВС у Волинській області (а.с.22).

Наказом тво командира в/ч НОМЕР_1 від 25.02.2022 №42 рядового старшого солдата ОСОБА_1 зараховано на військову службу за призовом у особливий період на всі види забезпечення (а.с.13).

ОСОБА_1 звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом від 23.07.2022, в якому просив звільнити з лав Збройних Сил України у зв`язку із сімейними обставинами (а.с.15).

У повідомленні від 13.09.2022 за №6497 відповідач повідомив позивача, що на даний час правові підстави для задоволення його рапорту відсутні, оскільки належним чином не підтверджено, що не існує інших осіб, які можуть здійснювати догляд за громадянкою ОСОБА_2 (а.с.16).

Позивач повторно звернувся із рапортом від 30.12.2022 та документами про звільнення з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку з доглядом за людиною із числа осіб з інвалідністю ІІ групи (а.с.18).

У відповідь на вказаний рапорт тво командир в/ч НОМЕР_1 у листі від 26.01.2023 №851 повідомив, що ОСОБА_1 не надано достатніх документів, які підтверджували б те, що він здійснював (до моменту мобілізації) чи у майбутньому буде здійснювати догляд за громадянкою ОСОБА_2 , у зв`язку з чим не вбачається підстав для звільнення його з військової служби (а.с.21.)

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 року №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18.04.2022 року №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 року №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 року №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб,

Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

При цьому, Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.

Закон №2232-ХІІ здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною першою статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

Підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Виходячи з вищезазначених норм, підставою для звільнення з військової служби під час воєнного стану є, зокрема, необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Судом встановлено, що підставою для подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ слугувала необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи ОСОБА_2 , інвалідність якої підтверджується довідкою МСЕК серії МСЕ №033497 від 25.01.2003 (а.с.30).

Наполягаючи на необхідності здійснення постійного догляду за хворою громадянкою ОСОБА_2 , позивач вказує на те, що необхідність такого догляду підтверджена довідкою про отримання (неотримання) допомоги, відповідно до якої ОСОБА_2 дійсно перебуває на обліку в Департаменті соціальної політики як одержувач державної соціальної допомоги на догляд одиноким особам, які досягли 80-річного віку та за висновком ЛКК потребують постійного стороннього догляду. Допомогу призначено на період з 01.01.2020 по довічно (а.с.31).

Вказану довідку ОСОБА_1 долучив до рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами. При цьому сам висновок ЛКК, в якому вказано про потребу ОСОБА_2 постійного стороннього догляду в підтвердження вказаної обставини, позивач не долучав ні до рапортів про звільнення, ні до позовної заяви при зверненні до суду.

Суд звертає увагу, що у вказаній довідці Департаменту соціальної політики Луцької міської ради вказано лише про надання соціальної допомоги на догляд одиноким особам.

В свою чергу підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ містить посилання на таку передумову звільнення з військової служби як «постійний догляд», що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Так, зміст відповідної норми свідчить про те, що у відповідному висновку МСЕК або ЛКК має бути засвідчено той факт, що відповідна особа внаслідок хвороби потребує саме постійного догляду. Проте такий висновок в матеріалах справи відсутній.

Крім того, суд зазначає, що основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах, визначає Закон України «Про соціальні послуги» від 17.01.2019 №2671-VIII (далі Закон №2671-VIII).

Так, частиною шостою статті 13 Закону №2671-VIII визначено, що фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки.

Отже, на непрофесійній основі постійний догляд за особою, яка його потребує, можуть здійснювати лише члени сім`ї такої особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки.

Проте, позивач не є членом сім`ї ОСОБА_2 , отже за вимогами частини четвертої статті 13 Закону №2671-VIII може здійснювати постійний догляд лише на професійній основі шляхом проходження відповідного навчання.

Так, ОСОБА_1 вказує, що він з квітня 2017 року здійснює догляд за одинокою особою з інвалідністю II групи ОСОБА_2 , однак зазначені твердження суд до уваги не бере, оскільки позивачем не надано доказів, що ним з 2017 року був оформлений постійний догляд за даною особою і такий догляд він здійснював на професійній основі, як того вимагає чинне законодавство.

Той факт, що ОСОБА_2 оформила заповіт на ОСОБА_3 , а в разі його смерті на ОСОБА_4 , яка є дочкою позивача ОСОБА_1 , лише свідчить про волевиявлення ОСОБА_2 щодо розпорядження власністю на випадок її смерті, однак жодним чином не підтверджує здійснення позивачем та його дочкою з квітня 2017 року постійного догляду над нею, на що вказує ОСОБА_1 в адміністративному позові.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 не долучив до рапорту від 30.12.2022 про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ належних доказів того, що ОСОБА_2 дійсно за висновком ЛКК потребує постійного догляду, не має інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд над нею, та потребує постійного догляду саме від позивача, у відповідача не було правових підстав для його задоволення.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду наявність правових підстав для відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій