Справа № 698/863/22
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2023-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 698/863/22 Суддя (судді) першої інстанції: Лазаренко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Собків Я.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 22 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Катеринопільського районного суду Черкаської області з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції в якому просив визнати протиправним та скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії ЕАР № 6135671 від 07.11.2022, закрити провадження у справі.

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 22 березня 2023 року адміністративний позов задоволено частково, а саме скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 6135671 від 07.11.2022 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, і надіслано справу на новий розгляд до Депатраменту патрульної поліції. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.11.2022 року Інспектор роти № 3 управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП старший лейтенант поліції Завгородній А.О. виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР № 6135671, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу у розмірі 340 гривень. Згідно змісту даної постанови, ОСОБА_1 31.10.2022 року о 11 год 09 хв. в с. Пирогівці АД М30 Стрий-Ізварене 287 км., керуючи транспортним засобом марки «Porsche Cayenne» реєстр. номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 113 км/год., де дозволяється рухатися зі швидкістю не більше 50 км/год, чим перевищив максимальне обмеження швидкості на 63 км/год. та порушив п. 12.4 ПДР.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Так, згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 10 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити (стаття 11 КУпАП).

Оцінюючи склад адміністративного правопорушення, виходячи із загальної теорії права, то склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення.

Пунктом 2.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМУ № 1306 від 10 жовтня 2001 р. передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР.

Відповідно до пункту 1.1 Правил дорожнього руху України, ці правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території, тощо) повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до пункту 12.4 Правил дорожнього руху України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.

Частиною першою ст. 122 КУпАП, зокрема, встановлена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, диспозиція наведеної правової норми передбачає притягнення до відповідальності водіїв транспортних засобів за порушення ними, зокрема, п.12.4 ПДР щодо перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів в населених пунктах більш як на двадцять кілометрів на годину.

Правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі статтями 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підтвердження правомірності дій відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності, відповідачем було надано фото та відеозапис засобу вимірювальної техніки TruCam (серійний номер TC000682) з якого вбачається, що 31.10.2022 року на АД М30 Стрий- Ізварене 287 км автомобіль «Porsche Cayenne» д.н.з. НОМЕР_1 рухався із швидкістю 113 км/год., про вказаний пристрій зазначено у постанові про адміністративне правопорушення.

З наданої таблиці організації дорожнього руху на початку та в кінці населеного пункту Пирогівці встановлено, що правопорушення зафіксовано на 287 км. в населеному пункті с. Переговці, який знаходиться на автомобільній дорозі М-30 Старий-Ізварино та простягається від 284 км+840 м до 287 км+544 м.

Згідно довідки несення служби № 525/41/18/2022 від 10.01.2023 року у відповідності до розтановки сил та засобів роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в Хмельницькій області ДПП з 07 год. 00 хв. 30.10.2022 р. до 19 год. 00 хв. 30.10.2022 р. та з 07 год. 00 хв. 07.11.2022 р. до 19 год. 00 хв. 07.11.2022 р. інспектор роти № 3 ОСОБА_2 залучався до служби у складі автопатруля в межах Хмельницької області для виконання повноважень передбачених ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до відеозапису наданого представником позивача, водієм ОСОБА_1 працівнику поліцію було заявлено клопотання про передачу адміністративних матеріалів для розгляду за місцем його проживання та перенесення дати розгляду з метою забезпечення права водія на отримання правової допомоги. У зв`язку з чим розгляд справи про адміністративне правопорушення відкладено на 07.11.2022 року о 10 год. в Управлінні патрульної поліції м. Хмельницького, пров. Коцюбинського, 35/2, що підтверджується повідомленням про запрошення до підрозділу патрульної поліції.

Факт перевищення швидкості руху на 63 км/год. в населеному пункті с. Переговці автомобілем Porsche Cayenne д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 підтверджується наданими відповідачем доказами.

Разом з тим, порушення позивачем вимог п. 12.4 ПДР, що полягає у перевищені дозволеної швидкості руху транспортних засобів у населених пунктах де можливо рухатися із швидкістю не більше 50 км/год., не може бути кваліфіковане за ч. 1 ст. 122 КУпАП, оскільки в даному випадку наявний факт перевищення швидкості руху транспортного засобу в населеному пункті на 63 км/год.

Приписами ч. 4 ст. 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину.

Отже, наведені в оскаржуваній постанові фактичні обставини справи не узгоджуються із правовою кваліфікацією сформульованого обвинувачення.

Беручи до уваги вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем було неправильно кваліфіковано виявлене правопорушення позивача за ч. 1 ст. 122 КУпАП, що потягло за собою протиправне притягнення його до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а тому наявні правові підстави для скасування оскаржуваної постанови.

На підставі викладеного, беручи до уваги встановлені під час судового розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів правомірність винесення оскаржуваної постанови в справі про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а тому оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню.

Позовні вимог в частині закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Наданими відповідачем докази підтверджують, що позивач перевищив швидкість руху транспортного засобу в населеному пункті на 63 км/год., тобто не дотримався вимог підпункту 12.4 ПДР, а тому відповідачем правомірно здійснено заходи реагування, проте помилково кваліфіковано дії позивача за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тоді як відповідальність за вчинене позивачем порушення передбачена частиною четвертою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Ці обставини не дають можливості закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо позивача, оскільки невірна кваліфікація відповідачем виявленого правопорушення не свідчить про факт його відсутності та має наслідком повторний розгляд справи про адміністративне правопорушення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно пункту другого частини третьої статті 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

При цьому, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

На підставі викладеного, оскільки встановлені інспектором поліції під час розгляду справи обставини щодо порушення позивачем вимог п. 12.4 ПДР суперечать здійсненій ним кваліфікації дій під час винесення оскаржуваної постанови, а чинні процесуальні норми не передбачають можливості їх перекваліфікації судом, з урахуванням встановлених КАС України завдань адміністративного судочинства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення слід скасувати і надіслати справу про адміністративне правопорушення у відношенні позивача на новий розгляд до Департаменту патрульної поліції, з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Доводи апелянта, які зводяться до того, що через прогалину в законодавстві (виключення частини четвертої статті 122 КУпАП з підвідомчості органів Національної поліції та не віднесення до підвідомчості будь-якого органу чи посадової особи) дії позивача підпадають під диспозицію частини першої статті 122 КУпАП, а тому на позивача правомірно накладено оскаржуване адміністративне стягнення, суд відхиляє, адже вказана процесуальна прогалина в законодавстві не може впливати на обсяг прав та обов`язків особи, які встановлені відповідним нормативним актом, в даному випадку Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Водночас, суд звертає увагу, що Законом України «Про Національну поліцію» саме на органи поліції покладено завдання з регулювання дорожнього руху та здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Стосовно розподілу судових витрат на правничу допомогу, колегія судді зазначає наступне.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно з пунктом четвертим частини 1статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт дев`ятий частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт шостий частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

29.11.2021 між фізичною особою ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Слободянюк А.І. (Виконавець) укладено Договір № 38 про надання правничої (правової) допомоги, відповідно до умов якого Клієнт доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання надати Клієнту правничу (правову) допомогу в обсязі та на умовах, що передбачені цим Договором, за надання якої сторони встановили розмір винагороди, яка визначена у додатковій угоді № 1 до данного договору.

Так, позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13 135 грн.

Позивачем на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13135 грн. надано: копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 29.11.2021 № 38 та копію додаткової угоди № 1 від 29.11.2021, копію акта приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) та понесених витрат від 18.11.2022, копію детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом від 18.11.2022 із зазначенням розміру коштів, що підлягають виплаті адвокату за надані послуги професійної правничої (правової) допомоги, копію довідки від 18.11.2022 року про те, що ОСОБА_1 оплатив послуги професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 13135 грн. адвокату Слободянюку А.І..

З акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 18.11.2022 вбачається, що Адвокатом надані Клієнту наступні послуги:

-надання усної консультації, з вивченням документів великої складності - 1 дія - 1200 грн.;

-попереднє ознайомлення з матеріалами наданими Клієнтом, пошук та аналіз судової практики, визначення судової перспективи захисту прав Клієнта - 1 дія - 2500 грн.;

-розробка стратегії юридичного захисту Клієнта - 1 дія - 1500 грн.;

-складання та подання до Катеринопільського районного суду Черкаської області позовної заяви (позовна заява на 28 аркушах, тобто великої складності) - 1 докум. - 5000 грн.;

-формування та копіювання додатків до позовної заяви - 27 аркуш. - 135 грн.;

-складання та подання до Катеринопільського районного суду Черкаської області заяви про участь представника позивача в судових засіданнях в режимі відеоконференції (заяви на 6 аркуш., тобто невеликої складності) - 1 докум. - 800 грн.;

-складання та подання до Катеринопільського районного суду Черкаської області відповіді на відзив відповідача - 1 докум. - 2000 грн..

Втім, зазначений розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, зважаючи на таке.

Колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 02.06.2022 у справі № 160/6899/20, відповідно до яких, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Судом встановлено, що доводи й позиція сторін протягом усього часу розгляду справи не змінювалась, справа № 698/863/22 віднесена до справ незначної складності. Крім того, означена справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження.

Водночас, послуги з попереднє ознайомлення з матеріалами наданими клієнтом, визначення судової перспективи захисту прав клієнта, розробка стратегії юридичного захисту не можуть вважатись окремими послугами правового характеру, оскільки сама суть кваліфікованої правової допомоги передбачає наявність у адвоката спеціальних знань, у тому числі й володіння нормативною базою, необхідною для складання певних документів.

Крім того, послуги адвоката відповідно до акта приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 18.11.2022р., а саме щодо складання та подання до суду відповіді на відзив не береться судом до уваги, адже відзив на позовну заяву представником відповідача був складений 11.01.2023р., тобто після надання такої послуги адвокатом.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт та їх обсягом, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що суму витрат на правничу допомогу слід зменшити із заявлених позивачем 13 135 грн. до 3500,00 грн., що відповідатиме критеріям розумності, справедливості, пропорційності та співмірності.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 22 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя В.В.Файдюк

суддя Я.М.Собків