Справа № 420/2883/23
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2023-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2883/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 04.05.2018 року по 29.01.2023 року включно; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по 29.01.2023 року включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Ухвалою суду від 20.02.2023 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову. Ухвалою суду від 15.03.2023 року продовжено строк на усунення недоліків позову. До суду від позивача надійшла заява.

Ухвалою суду від 30.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

Позивач у позові зазначив, що він з 13.03.2015 року по. 03.05.2018 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 (попередня назва - НОМЕР_3 ).

У період проходження військової служби нарахування індексації грошового забезпечення здійснювалося не в повному обсязі. Також при звільненні з військової служби йому не було виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

18.05.2021 року звернувся до відповідача із заявою про виплату індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, проте отримав відповідь, що йому індексація грошового забезпечення за період з 13.03.2015 року по 03.05.2018 року та грошова компенсація за невикористану відпустку не нараховувалась та не виплачувалась. Він звернувся до суду для вирішення спорів.

26.09.2022 року відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.08.2021 року у справі №420/13058/21 виплачено на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 84638,95 грн.

Також 30.01.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.10.2021 року у справі №420/13057/21 виплачено на його користь грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій в сумі 16370,28 грн, що підтверджується повідомленням про находження коштів.

Позивач вказує, що повідомленнями про находження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з ним за період з 04.05.2018 року по 29.01.2023 року.

Оскільки його було виключено зі списків особового складу 03.05.2018 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 30.01.2023 року, то: відповідачем затримано розрахунок з 04.05.20І8 року по 29.01.2023 року на 1732 дні.

Позивач вказує, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців питання застосовуються згідно з правовою позицією Верховного Суду (постанови від 31.10.2019 року по справі №825/598/17, від 31.10.2019 року по справі №2340/4192/18).

Позивач зазначив, що відповідно до статті 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Позивач у поданій заяві від 20.03.2023 року зазначає, що виходячи з наданої до позову довідки про його грошове забезпечення середньоденне його грошове забезпечення перед звільненням складало 397,53грн, сума за час затримки розрахунку складає 688521,96 грн (397,53 грн х1732).

Відповідачем до суду відзив на позов не наданий.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України (паспорт НОМЕР_4 ), є учасником бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_5 ), проходить військову службу.

Наказом військової частини НОМЕР_3 від 13.03.2015 року молодшого лейтенанта ОСОБА_1 на підставі наказу командувача Сухопутних військ ЗСУ від 07.03.2015 року, зарахований до спісків особового складу вч В3500С.

Наказом військової частини НОМЕР_2 №110 від 03.05.2018 року старший лейтенант ОСОБА_1 звільнений зі службм у зв`язку із закінченням строку контракту та виключений зі списків особового складу та всії видів грошового забезпечення (а.с.9)

Через три роки після звільнення ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 13.05.2021 року про надання довідок про нараховану йому індексацію під час служби та отримання додаткової відпустки як учаснику бойових дій (а.с.5).

Листом від 15.06.2021 року його повідомлено, що індексація грошового забезпечення за період з 13.03.2015 року по 03.05.2018 року не нараховувалась та не виплачувалась (а.с.6).

26.07.2021 року позивач звернувся до суду з двома позовами.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.10.2021 року у справі №420/13057/21 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішення набрало законної сили 02.11.2021 року.

Згідно автоматизованої системи діловодства суду виконавчий лист отриманий представником позивача 30.12.2021 року. Інші відомості в автоматизованій системі діловодства суду відсутні.

Позивач вказує, що згідно з повідомленням від 30.01.2023 року йому нараховано на картку 16370,28грн на виконання рішення суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.08.2021 року у справі №420/13058/21 визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо виплати ОСОБА_1 не в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. включно.Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

Ухвалоюю П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2022 року відмолено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною в/ч НОМЕР_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.08.2021 року по справі №420/13058/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.08. 2021 року без змін.

Згідно автоматизованої системи діловодства суду по справі зареєстрований лист в/ч НОМЕР_2 від 29.12.2022 року про направлення розрахунково-платіжної відомості від 19.09.2029 року щодо виплати, зокрема, ОСОБА_1 84638,95грн на виконання рішення суду.

13.02.2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом щодо нарахування та виплати на його ОСОБА_1 , користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з з 04.05.2018 року по 29.01.2023 року , тобто за 1732 дня, з розрахунку середньоденного заробітку 397,53 грн, що відповідно складає 688521,96 грн (397,53 грн х1732)

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що при звільнення позивача зі служби йому не виплачені всі суми належні йому до виплати при звільненні. Позивач був виключений зі списку особового складу та всіх видів забезпечення наказом від 03.05.2018 року, проте йому виплачено після звільнення на виконання рішень судів:

- від 01.10.2021 року по справі №420/13057/21 30.09.2020 року (набрало законної сили 02.11.2021 року) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 16370,28грн - 30.01.2023 року;

- від 28.08.2021 року у справі №420/13058/21 (набрало законної сили згідно з постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2022 року) індексацію грошового забезпечення у сумі 83638,95грн 26.09.2022 року.

Позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по 29.01.2023 року , тобто за 1732 дня, з розрахунку середньоденного заробітку 397,53 грн, що відповідно складає 688521,96 грн (397,53 грн х1732)

Суд вважає, що на практиці виникає два випадки, коли у роботодавця виникає обов`язок сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме: - не виплати своєчасно нарахованої суми при звільненні; - не нарахованої суми при звільненні (роботодавець вважав відсутнім обов`язок нараховувати вказану суму).

Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 наведений механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямопропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Дослідження змісту вказаної постанови Верховного Суду свідчить про те, що вказаний механізм можливо застосовувати, коли при звільненні працівнику або військовослужбовцю не виплачена нарахована йому для виплати сума.

Такий висновок є логічно-послідовним, оскільки роботодавець (державний орган) чітко обізнаний про нараховану працівнику суму, яку він повинен йому виплатити при звільненні та відповідно з наступного дня починає обчислюватися строк затримки розрахунку при звільненні.

Проте такий розрахунок неможливо застосовувати при відсутності нарахованої суми виплати працівнику (військовослужбовцю), оскільки роботодавець вважає виконаними свої зобов`язання щодо виплати всіх нарахованих сум при звільненні, враховуючи відсутність будь-яких претензій щодо розрахунку виплат зі сторони працівника. Суд вважає, що виникнення таких претензій більш ніж через три роки після звільнення зі служби, свідчить про відсутність вищезазначеного механізму розрахунку істотної частки середнього заробітку за час затримки при розрахунку.

Суд вважає, що у даному випадку підлягають застосуванню правові висновки Верховного Суду про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Верховний суд неодноразово розглядав питання застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

Також Верховний Суд в постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпПУ механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, ще однією підставою для зменшити розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ є залежність розміру недоплаченої суми від загального розміру виплаченої звільненому працівнику суми розрахунку при звільненні. За судовою практикою суди у даному випадку застосовують відсоткове співвідношення вказаних сум.

По даній справі позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по 29.01.2023 року, тобто за 1732 дня, з розрахунку середньоденного заробітку 397,53 грн, що відповідно складає 688 521,96 грн (397,53 грн х1732), тоді як на виконання рішень суду йому виплачено 101009,23грн

Суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача у повному обсязі та наявні підстави для зменшення вказаної суми виходячи з наступного.

Позивач був звільнений зі служби наказом в/ч від 03.05.2018 року

Більш ніж через три роки після звільнення позивач звернувся до відповідача із заявою від 13.05.2021 про надання довідок щодо виплати йому індексації та надання додаткової відпустки.

Тобто під час служби та одразу після звільнення позивач не звертався до відповідача щодо виплати йому індексації грошового забезпечення, компенсації за додаткову відпустку..

Позивач звернувся до суду 26.07.2021 року, тоді як звільнений був 03.05.2018 року

Суд враховує, що після набрання законної сили рішеннями суду позивачу нараховані та виплачені відповідні виплати.

Крім того, загальновідомими є обставини військового вторгнення російської федерації на територію України та введення Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 воєнного стану в України в Україні з 5:30 24 лютого 2022 року, в якому знаходиться Україна на даний час. Відповідач в/ч здійснює захист безпеки населення та інтересів держави.

Суд вважає необхідним застосувати критерії зменшення розміру відшкодування у порівнянням з виплаченої сумою при звільненні.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ та вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 30тис грн.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по 29.01.2023 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по 29.01.2023 року у розмірі 30 тис грн. (тридцять тисяч гривень).

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва