Справа № 160/18304/22
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 червня 2023 року м. Дніпросправа № 160/18304/22
(суддя Калугіна Н.Є., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року у справі №160/18304/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 листопада 2022 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області згідно з яким, з урахуванням уточнень, просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління МВС України в Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну оплачувану чергову відпустку за період 2016-2020 роки у кількості 45 діб за кожний рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, тобто - 10729,57 грн;

- зобов`язати Головне управління МВС України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну оплачувану чергову відпустку за період з 2016 року по 2020 року у кількості 45 діб за кожний рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, тобто - 10729,57 грн.

Позов обґрунтовано тим, що за період з 2016 по 2020 роки відповідачем протиправно не було проведено виплату компенсації за невикористані щорічні основні оплачувальні відпустки після звільнення.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року позов задоволено.

Суд, визнав протиправною бездіяльність Головного управління МВС України в Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну оплачувану чергову відпустку за період 2016-2022 роки у кількості 45 діб за кожний рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби у розмірі 10729,57 грн.

Зобов`язав Головне управління МВС України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну оплачувану чергову відпустку за період з 2016 року по 2020 року у кількості 45 діб за кожний рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби у розмірі 10729,57 грн. Рішення суду мотивовано тим, що у період з 2016 по 2020 роки позивач не перебував у відпустках та ці обставини сторонами не оспорюються, а тому при звільненні зі служби з органів внутрішніх справ (23.11.2020), позивач набув право на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2016 - 2020 роки виходячи із місячного грошового забезпечення у розмірі 10729,57 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив його в апеляційному порядку з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що відсутні правові підстави для визначення складових (видів) грошового забезпечення та їх розміру станом на день звільнення позивача з органів внутрішніх справ з 23.11.2020 року. Зазначає про те, що позивача було звільнено з органів внутрішніх справ 23.11.2020 року, а тому висновок суду першої інстанції щодо необхідності компенсації позивачу за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки у 2020 році з розрахунку 45 днів, як за повністю відпрацьований рік є помилковим. Також, скаржник зазначає про те, що позивача звільнено 23.11.2020 року, а тому висновок у резолютивній частині судового рішення про протиправність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну оплачувану чергову відпустку за 2021 та 2022 роки є безпідставним.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, позивач зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що згідно з наказом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області від 1 липня 2015 року № 272 о/с ОСОБА_1 звільнений з посади першого заступника начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області - начальника слідчого управління відповідно до частини 3 статті 1, пункту 8 статті 3 Закону України «Про очищення влади» (а.с.20).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 у справі №804/7653/15 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 01 липня 2015 року № 272 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено його на посаді першого заступника начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області - начальника слідчого управління з 02 липня 2015 року.

Також цим рішенням суду вирішено стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.07.2015 по 08.09.2020 у розмірі 449609,88 грн без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

На виконання вказаного рішення суду голова ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області видав наказ від 14.09.2020 №4о/с по особовому складу, відповідно до якого пункт наказу ГУМВС України в Дніпропетровській області від 1 липня 2015 року №272 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 скасований, та позивач вважається працюючим на попередній посаді з 2 липня 2015 року (а.с.21).

23.11.2020 Головним управлінням МВС України в Дніпропетровській області виданий наказ №7 о/с, відповідно до якого згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до пунктів 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровській області - начальника слідчого управління, звільнено у запас Збройних сил (з поставленням на військовий облік) за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 23.11.2020. Відповідно до вказаного наказу від 23.11.2020 вислуга років позивача на день звільнення складає: 27 років 08 місяців 17 днів, у пільговому обчисленні: 27 років 10 місяців 06 днів (а.с.22).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.04.2021 у справі № 160/1139/21 зобов`язано Головне управління МВС України в Дніпропетровській області та Державну установу «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Дніпропетровській області» зарахувати до вислуги років позивача час вимушеного прогулу за період з 02.07.2015 до 23.11.2020 та направити відповідні документи до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області для призначення пенсії за вислугу років. Отже остаточно вислуга років в календарному обчисленні складає: 33 років 1 місяць 8 днів.

Як зазначає позивач, у період з 15 вересня по 23 листопада 2020 року, після поновлення його судом на посаді, він перебував на службі 2 місяця та 8 днів та мав бути забезпечений грошовим забезпеченням встановленим відповідно до наказу МВС України щодо призначення на посаду, однак, грошове забезпечення в указаний період йому не виплачувалось.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 у справі № 160/16203/21 стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь позивача грошове забезпечення з 14.09.2020 року по 23.11.2020 у сумі 24228,10 грн та одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 177037,09 грн.

Як зазначає позивач, грошової компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки за період з 2016 року по 2020 роки він не отримав.

20.10.2022 позивач звернувся до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області з вимогою про здійснення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки за період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2020 року у кількості 45 діб за кожний рік, всього за шість років - 270 діб, у розмірі виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тобто - 10729,57 гри (а.с.23-24).

07.11.2022 відповідач листом №1/М-4089/103/Лк-2022 повідомив про відсутність правових підстав для визначення сум грошової компенсації за дні невикористаних відпусток станом на день звільнення з ОВС - 23.11.2020, у зв`язку із втратою чинності норм законодавства, які регулювали структуру, умови та порядок нарахування грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішній справ (а.с.15-16).

Правомірність бездіяльності відповідача, яка виразилася у невиплаті позивачу компенсації за дні невикористаних відпусток за 2016-2020 роки є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України «Про відпустки» №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цьогоЗакону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Частиною першою статті 24 Закону №504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Статтею 60 Закону №580-VIII передбачено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 01 липня 2015 року № 272 о/с позивача було звільнено та наказом від 14.09.2020 року виданого на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 року у справі №804/7653/15 позивача поновлено на посаді, а отже вказане свідчить про те, що позивач у зазначений період фактично не працював.

Водночас законодавство України не передбачає, що за час вимушеного прогулу за працівником зберігається місце роботи і цей період вважається таким, що дає право на відпустку.

Оскільки, позивач у період з 01 липня 2015 року по 14 вересня 2020 року фактично не працював та за ним не зберігалося місце роботи, при цьому рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 року у справі №804/7653/15 було стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.07.2015 року по 08.09.2020 року, що є повною компенсацією за період вимушеного прогулу відповідно до ч.2 ст.235 КзпП України, суд апеляційної інстанції зробив висновок про відсутність підстав для стягнення на користь позивача за цей період компенсації за невикористані дні чергової відпустки.

Також, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, позивач у період з 14 вересня 2020 року по 23 листопада 2020 року, після поновлення його судом на посаді, перебував на службі 2 місяця та 8 днів та мав бути забезпечений грошовим забезпеченням встановленим відповідно до наказу МВС України щодо призначення на посаду, однак, грошове забезпечення в указаний період йому не виплачувалось.

В свою чергу, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 року у справі № 160/16203/21 стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь позивача грошове забезпечення з 14.09.2020 року по 23.11.2020 у сумі 24228,10 грн та одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 177037,09 грн.

Враховуючи те, що позивач у період з 14 вересня 2020 року по 23 листопада 2020 року перебував на службі, суд апеляційної інстанції зробив висновок про набуття позивачем права на отримання щорічної оплачуваної чергової відпустки за цей період пропорційно відпрацьованому часу та як наслідок права на отримання відповідної грошової компенсації у разі її невикористання (а.с. 55).

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції зробив висновок про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови, якою позов слід задовольнити частково.

Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року у справі №160/18304/22 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління МВС України в Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за частину невикористаної щорічної оплачуваної чергової відпустки за період роботи період з 14 вересня 2020 року по 23 листопада 2020 року.

Зобов`язати Головне управління МВС України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної оплачуваної чергової відпустки за період роботи з 14 вересня 2020 року по 23 листопада 2020 року.

У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 12 чеврня 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя Д.В. Чепурнов