Справа № 200/1349/23
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2023-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2023 року Справа№200/1349/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовною заявою до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати дії Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (ЄДРПОУ - 08301764, вул. Громової, буд. 67, м. Маріуполь, Донецька область, 87548) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) індексації грошового забезпечення у період з 28.07.2017 року по 28.02.2018 року, а в період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року - неврахування абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, - протиправними;

- зобов`язати Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (ЄДРПОУ - 08301764, вул. Громової, буд. 67, м. Маріуполь, Донецька область, 87548) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) індексацію грошового забезпечення за період з 28.07.2017 року по 26.11.2022 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення у період з 28.07.2017 року по 28.02.2018 року - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року - березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, та з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (ЄДРПОУ - 08301764, вул. Громової, буд. 67, м. Маріуполь, Донецька область, 87548) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення зі списків особового складу Волноваського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Донецької області - протиправною;

- зобов`язати Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (ЄДРПОУ - 08301764, вул. Громової, буд. 67, м. Маріуполь, Донецька область, 87548) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що під час проходження військової служби у структурних підрозділах Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (раніше, до перейменування - Донецький обласний військовий комісаріат), а саме - у першому відділі Волноваського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Донецької області, нарахування та виплата їй індексації грошового забезпечення, зокрема, за період з 28.07.2017 року по 26.11.2022 року здійснювались відповідачем не у повному обсязі.

21.02.2023 року позивачка звернулася до відповідача із заявою стосовно нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за періоди з 28.07.2017 року по 28.02.2018 року (із застосуванням базового місяця при обчисленні - січня 2008 року) та з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року (з урахуванням фіксованої суми індексації за березень 2018 року).

У відповідь на дану заяву, листом від 08.03.2023 року № 09/02/131, відповідач повідомив про те, що у період з 06.10.2017 року по 28.02.2018 року індексація грошового забезпечення позивачці не нараховувалась та не виплачувалась через відсутність бюджетних асигнувань для виплати індексації, у період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року індексація грошового забезпечення позивачці нараховувалась і виплачувалась згідно з чинним законодавством.

28.02.2023 року позивачка звернулася до відповідача із заявою стосовно нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Листом від 08.03.2023 року № 09/02/125 відповідач повідомив про відсутність підстав для виплати позивачці одноразової грошової допомоги.

Позивачка вважає протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати їй індексації грошового забезпечення за вказаний період у належному розмірі та бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на позов відповідач вказує на те, що згідно з вимогами Порядку проведення індексації грошових доходів населення, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, грудень 2015 року є місяцем підвищення грошових доходів населення (грошового забезпечення військовослужбовців) випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції. Відповідно, для проведення подальшої індексації доходів обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 року.

Отже, на переконання відповідача, оскільки нарахована сума ймовірної індексації за період з січня 2016 року по лютий 2018 року не перевищила розмір підвищення грошового забезпечення випереджаючим шляхом у грудні 2015 року, відповідно, індексація грошового забезпечення в межах прожиткового мінімуму, який був установлений для працездатних осіб у зазначеному періоді, не відновилася, а тому індексація грошового забезпечення позивачки за період з грудня 2015 року по березень 2018 року становить 211,37 грн.

Водночас, як зазначає відповідач у відзиві на позов, оскільки після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 року № 704 відбулося підвищення грошового забезпечення за березень 2018 року в абсолютному виразі за рахунок постійних складових, визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", то, відповідно до пункту 5 вищевказаного Порядку проведення індексації грошових доходів населення, березень 2018 року є місяцем підвищення грошових доходів (грошового забезпечення) і, відповідно, обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з квітня 2018 року.

Щодо нарахування і виплати одноразової грошової допомоги при звільненні відповідач у відзиві на позовну заяву вказує на те що у позивачки на момент її виключення зі списків особового складу частини встановлено лише 5 календарних років вислуги, що є недостатнім для набуття права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні.

При цьому відповідач посилається на норми Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260.

Серед іншого, відповідач у відзиві на позов зазначає, що позивачкою пропущено строк звернення до суду з позовом, визначений частиною 5 статті 122 КАС України.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07.04.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 200/1349/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 18.04.2018 року ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Як видно з військового квитка серії НОМЕР_4 від 16.08.2017 року, з 28.07.2017 року по 26.11.2022 року позивачка проходила військову службу у складі Збройних Сил України.

Зокрема, у період з 28.07.2017 року по 05.10.2017 року позивачка проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_5 (курсант).

У період з 06.10.2017 року по 26.11.2022 року позивачка проходила військову службу у Великоновосілківському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки Донецької області (раніше, до перейменування - Великоновосілківський районний військовий комісаріат) і Волноваському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки Донецької області.

Відповідно до витягу з наказу начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки Волноваського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Донецької області (по стройовій частині) від 26.11.2022 року № 312, ОСОБА_1 , яка за наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по особовому складу) від 18.11.2022 року № 64-РС була звільнена з військової служби у запас згідно з підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", виключена з 26.11.2022 року зі списків особового складу Волноваського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Донецької області та всіх видів забезпечення.

21.02.2023 року позивачка звернулася до відповідача із заявою стосовно нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за періоди з 28.07.2017 року по 28.02.2018 року (із застосуванням базового місяця при обчисленні - січня 2008 року) та з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року (з урахуванням фіксованої суми індексації за березень 2018 року).

У відповідь на дану заяву листом від 08.03.2023 року № 09/02/131 відповідач повідомив позивачку про те, що у період з 06.10.2017 року по 28.02.2018 року індексація грошового забезпечення їй не нараховувалась та не виплачувалась через відсутність бюджетних асигнувань для виплати індексації, у період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року індексація грошового забезпечення позивачці нараховувалась і виплачувалась згідно з чинним законодавством.

Стосовно періоду з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року відповідач у зазначеному листі, із посиланням на лист-роз`яснення Міністерства соціальної політики України № 58/0/66-17 від 07.04.2017 року, зауважив, що сума підвищення грошового забезпечення позивачки на 01.03.2018 року склала 5806,72 грн., що перевищує суму індексації, яка склалася у березні 2018 року по базовому місяцю січень 2008 року - 4463,15 грн. Тож, за наведених обставин, на переконання відповідача, індексація грошового забезпечення у період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року нараховувалась і виплачувалась позивачці у належному розмірі.

28.02.2023 року позивачка звернулася до відповідача із заявою стосовно нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Листом від 08.03.2023 року № 09/02/125 відповідач повідомив про відсутність підстав для виплати позивачці одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у зв`язку з відсутністю необхідної кількості календарних років вислуги (10 років і більше).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються пільги, гарантії та компенсації, передбачені законом.

Положеннями частини 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно зі статтями 18, 19 Закону України від 05.10.2000 року № 2017-III "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" (далі - Закон № 2017-III) установлено, що індексацію доходів населення віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього ж Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності.

Частина 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ визначає, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, а також надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частиною 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Відповідно до положень статті 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково чи повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно зі статтею 2 Закону № 1282-XII установлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення прожиткового мінімуму.

Відповідно до частин 1, 6 статті 5 Закону № 1282-XII передбачено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Пунктом 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078), у редакції від 24.11.2016 року, було установлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, у тому числі: грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, посадових осіб митної служби.

28.02.2018 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 141 "Про внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення" редакція зазначеного абзацу пункту 2 Порядку № 1078 була змінена і до переліку осіб, грошове забезпечення яких підлягає індексації, були включені поліцейські.

03.11.2021 року постановою Кабінету Міністрів України № 1141 "Про внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення" також внесено зміни до цього абзацу пункту 2 Порядку № 1078 та виключено слова "посадових осіб митної служби".

У решті редакція абзацу 5 пункту 2 Порядку № 1078 на сьогодні змін не зазнала.

Відповідно до абзацу 1 пункту 4 Порядку № 1078 визначено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з абзацами 2 та 4 пункту 5 Порядку № 1078 установлено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Абзацами 1 та 4 пункту 6 Порядку № 1078 передбачено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно до положень пункту 10-2 Порядку № 1078, у редакції від 15.12.2015 року, було визначено, що для тих працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за тією посадою, яку займає працівник.

У подальшому положення пункту 10-2 Порядку № 1078 зазнавали певних змін.

Зокрема, за постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2021 року № 278 "Про внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення" пункт 10-2 Порядку № 1078 було викладено у такій редакції: "Для працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби, яких переведено на іншу роботу (місце проходження служби) на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (умов проходження служби) у разі продовження такими особами роботи (проходження служби) для новоприйнятих працівників, військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби, а також для тих, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати (грошового забезпечення), передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу), за посадою, яку займає працівник, військовослужбовець, поліцейський, особа рядового і начальницького складу, посадова особа митної служби".

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2021 року № 1141 "Про внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення" зі змісту пункту 10-2 Порядку № 1078 було виключено слова ", посадових осіб митної служби" і ", посадова особа митної служби", а також замінено слова "для новоприйнятих працівників" словами ", для новоприйнятих працівників".

В усьому іншому редакція пункту 10-2 Порядку № 1078 змін на сьогодні не зазнала.

Аналіз указаних положень свідчить про те, що з 01.12.2015 року, внаслідок внесених до Порядку № 1078 законодавчих змін, діють єдині правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації для усіх працівників, незалежно від дати їхнього прийняття або переведення чи виходу на роботу. При цьому виплата індексації грошового забезпечення має здійснюватися за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 року у справі № 815/2590/18, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до моменту настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за наявності яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

На час існування спірних правовідносин схеми посадових окладів військовослужбовців були затверджені постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 07.11.2007 року № 1294.

Дана постанова Кабінету Міністрів України набрала чинності з 01.01.2008 року і діяла до 01.03.2018 року, тобто до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі - Постанова КМУ № 704), яка також діяла у період існування спірних правовідносин.

Від січня 2008 року посадові оклади військовослужбовців не змінювалися та змінилися лише у березні 2018 року на підставі Постанови КМУ № 704, за якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців.

Отже, після прийняття Постанови КМУ № 704, яка набрала чинності 01.03.2018 року, місяцем підвищення доходу (тобто базовим місяцем) для нарахування військовослужбовцям індексації грошового забезпечення став саме березень 2018 року.

З урахуванням місяця підвищення тарифних ставок (окладів) військовослужбовців та з огляду на правила пунктів 5 та 10-2 Порядку № 1078, місяцем підвищення доходу (базовим місяцем), за яким необхідно обчислювати індекс споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців у період з 01.12.2015 року до 28.02.2018 року є січень 2008 року, а після 01.03.2018 року - березень 2018 року.

Цей висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду, наведеним у постановах від 26.01.2022 року у справі № 400/1118/21, від 20.04.2022 року у справі № 420/3593/20, від 23.03.2023 року у справі № 400/3826/21 та інших.

При цьому, як було вказано Верховним Судом у постанові від 23.03.2023 року у справі № 400/3826/21, повноваження щодо визначення січня 2008 року в якості місяця підвищення доходу військовослужбовця (базового місяця), за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення у період з 01.12.2015 року до 28.02.2018 року, не є дискреційними повноваженнями військової частини.

Аналогічні висновки є застосовними і щодо визначення березня 2018 року як місяця підвищення доходу військовослужбовця (базового місяця), за яким слід обчислювати індекс споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення після 01.03.2018 року.

Підсумовуючи викладене, стосовно позовних вимог у частині нарахування та виплати позивачці індексації грошового забезпечення суд дійшов наступних висновків.

Позивачка у позові просить суд, зокрема, визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 28.07.2017 року по 26.11.2022 року в належному розмірі та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за цей період із застосуванням базових місяців під час обчислення індексації: за період з 28.07.2017 року по 28.02.2018 року - січня 2008 року, а за період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року - березня 2018 року, а також із урахуванням фіксованої суми індексації за березень 2018 року - під час обчислення індексації за період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року.

Як вже було зазначено раніше, аналіз положень Закону № 1282-XII і Порядку № 1078 свідчить про те, що виплата індексації грошового забезпечення має здійснюватися за місцем перебування військовослужбовця на грошовому забезпеченні.

Судом установлено, що у період з 28.07.2017 року по 05.10.2017 року позивачка, будучи курсантом, проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_5 , де перебувала протягом вказаного періоду на грошовому забезпеченні.

Отже, у період з 28.07.2017 року по 05.10.2017 року виплата суми індексації грошового забезпечення позивачці мала здійснюватись при виплаті належного грошового забезпечення (усіх його складових) саме Військовою частиною НОМЕР_5 , а не відповідачем.

З огляду на це, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 28.07.2017 року по 05.10.2017 року в належному розмірі та в частині зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за цей період задоволенню не підлягають.

Щодо періоду з 06.10.2017 року по 28.02.2018 року судом установлено, що відповідач у даний період індексацію грошового забезпечення позивачці не нараховував і не виплачував, зокрема, через відсутність у цей період бюджетних асигнувань для виплати індексації.

Суд зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність або відсутність у позивачки права на нарахування суми індексації грошового забезпечення, що є предметом спору в даній справі.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) ЄСПЛ наголосив, що в межах свободи дій держави перебуває право визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідних для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення від 08.11.2005 року).

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 з приводу офіційного тлумачення положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено про те, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Таким чином, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій стосовно оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

У постанові від 23.09.2020 року у справі № 620/3282/18 Верховний Суд, серед іншого, зазначив про те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Верховний Суд погодився з висновками судів про те, що відсутність бюджетного фінансування відповідача не позбавляє позивача права на отримання належних йому сум індексації грошового забезпечення та не звільняє відповідача від обов`язку ці суми виплачувати.

Отже, обмежене фінансування жодним чином не може впливати на право позивачки на отримання суми індексації грошового забезпечення у належному розмірі.

Наведене відповідає висновкам Верховного Суду, які були викладені у постанові від 23.10.2019 року у справі № 825/1832/17.

Інші, викладені у відзиві на позов, доводи відповідача з приводу розрахунку індексації грошового забезпечення позивачки за період з 06.10.2017 року по 28.02.2018 року, судом до уваги не приймаються через невірно визначений відповідачем для розрахунку індексації грошового забезпечення місяць підвищення доходу військовослужбовців (базовий місяць).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині ненарахування та невиплати суми індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2017 року по 28.02.2018 року, а також в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за цей період із застосуванням базового місяця при обчисленні суми індексації - січня 2008 року, є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо періоду з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року судом установлено, що відповідач у вказаний період нараховував та виплачував позивачці індексацію грошового забезпечення («поточну» індексацію) із застосуванням в якості місяця підвищення доходу військовослужбовця (базового місяця) - березня 2018 року, про що зазначається відповідачем у відзиві, підтверджується наданими до справи копіями архівних відомостей за цей період та що не спростовано позивачкою.

За наведених обставин позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року із застосуванням в якості базового місяця під час обчислення індексації - березня 2018 року, задоволенню не підлягають.

У той же час, судом установлено, що при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року відповідачем не враховувались положення абзаців 4 та 6 пункту 5 Порядку № 1078.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Питання виплати суми індексації у місяці підвищення грошових доходів та виплати визначеної суми індексації до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) врегульовано положеннями пункту 5 Порядку № 1078, абзацом 1 якого передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (посадових окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Як вже було вказано, згідно з абзацом 2 пункту 5 Порядку № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Відповідно до абзаців 3 та 4 пункту 5 Порядку № 1078 установлено, що сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Абзацом 5 пункту 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі зростання грошового доходу за рахунок інших його складових без підвищення тарифних ставок (посадових окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення грошового доходу. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (посадового окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові грошового доходу, які не мають разового характеру.

Згідно з абзацом 6 пункту 5 Порядку № 1078 до чергового підвищення тарифних ставок (посадових окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.

Як зазначав Верховний Суд у постановах від 23.04.2020 року у справі № 816/1728/16, від 28.09.2022 року у справі № 400/1119/21, від 28.09.2022 року у справі № 560/3965/21, для правовідносин, пов`язаних з нарахуванням індексації, відповідно до положень абзаців 3, 4, 5 пункту 5 Порядку № 1078, визначальним є факт підвищення саме грошового доходу, а не тільки тарифних ставок (окладів).

У постанові від 23.03.2023 року у справі № 400/3826/21 Верховний Суд зауважив на тому, що відправною точкою для визначення місяця підвищення доходу позивача та початку обчислення індексу споживчих цін наростаючим підсумком є місяць останнього підвищення тарифної ставки (окладу) за посадою, яку він займав.

На тлі цього Верховний Суд зазначив про те, що посадові оклади військовослужбовців дотепер визначалися постановами Кабінету Міністрів України (маються на увазі постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 та від 30.08.2017 року № 704, про які вже було вказано вище у цьому рішенні).

Також у вказаній постанові від 23.03.2023 року у справі № 400/3826/21 Верховний Суд зауважив на тому, що Порядок № 1078 передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, "поточної" та "індексації-різниці".

Право на поточну індексацію виникає у випадку, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який з 01.01.2016 року був встановлений у розмірі 103 відсотка (абзац 2 пункту 1-1, абзац 6 пункту 5 Порядку № 1078). Сума цієї індексації визначається як результат множення грошового забезпечення, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (абзаци 2, 5 пункт 4 Порядку № 1078).

У даній справі правовідносини стосовно нарахування та виплати поточної індексації за період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року не є спірними.

Позивачка не заперечує і не оспорює тих обставин, що індекс споживчих цін, який був обчислений наростаючим підсумком з квітня 2018 року, перевищив поріг індексації у жовтні 2018 року та опублікований Держстатом у листопаді 2018 року, у зв`язку з чим позивачка з грудня 2018 року набула право на поточну індексацію.

Матеріалами справи підтверджується та не спростовано позивачкою, що починаючи з грудня 2018 року відповідачем була нарахована і виплачена позивачці індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року.

Спірним у цій справі є, зокрема, питання нарахування та виплати позивачці індексації грошового забезпечення у так званій "фіксованій" величині або сумі за вказаний період.

З цього приводу Верховний Суд у постанові від 23.03.2023 року у справі № 400/3826/21 зазначив, що Закон № 1282-ХІІ та Порядок № 1078 не містить такого поняття як "фіксована" сума індексації. Цей термін фігурував у Додатку 4 до Порядку № 1078 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13.06.2012 року № 526, де були вказані приклади обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації, але постановою Уряду від 09.12.2015 року № 1013 Додаток 4 був викладений у новій редакції і з 01.12.2015 року у цьому Додатку, як і у цілому в Порядку № 1078, поняття фіксованої суми індексації не згадується.

Починаючи з 01.12.2015 року в абзацах 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078, по суті, йде мова про поняття індексації-різниці, право на яку виникає тільки у тому разі, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір доходу менший за суму можливої індексації, визначеної в цьому місяці.

Абзаци 3 та 4 пункту 5 Порядку № 1078 у редакціях, які застосовувалися у період з 01.12.2015 року до 01.04.2021 року, передбачали обставини, у разі наявності яких у місяці підвищення доходу індексація нараховується або не нараховується, а саме: сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 3); сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу (абзац 4).

При цьому якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абзац 6 пункту 5 Порядку № 1078 додатково указує, що ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається у випадках, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.

Враховуючи наведене та виходячи із системного аналізу пункту 1, абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078, Верховний Суд дійшов висновку, що нарахування і виплата індексації-різниці має щомісячний фіксований характер, гарантується законом і є обов`язковими для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Водночас, оскільки індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, та з огляду на правила і умови нарахування суми індексації-різниці, які встановлені абзацами 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078, Верховний Суд дійшов висновку, що повноваження військової частини щодо виплати цієї суми не є дискреційними.

Таким чином, у березні 2018 року, як місяці підвищення доходу позивачки, відповідач повинен був вирішити питання, чи має вона право на отримання суми індексації-різниці.

Як було установлено судом, відповідач не нараховував та не виплачував позивачці суму індексації-різниці за період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року.

З огляду на зміст положень абзацу 4 пункту 5 Порядку № 1078, позивачка має право на отримання суми індексації-різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року, і, якщо зазначена умова наявна, розмір належної індексації-різниці визначається як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу.

У постанові від 23.03.2023 року у справі № 400/3826/21 Верховний Суд звернув увагу, зокрема, на те, що для правильного застосування абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 суд повинен встановити:

- розмір підвищення доходу позивача у березні 2018 року (А);

- сума можливої індексації грошового забезпечення позивача у березні 2018 року (Б);

- чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).

Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 30.03.2023 року).

В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення 2 абзацу 5 пункт 5 Порядку № 1078).

Сума можливої індексації грошового забезпечення у березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 Порядку № 1078).

Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або менший за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування та виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.

Обчислюючи розмір грошового забезпечення позивачки у лютому та березні 2018 року, суд виходить із наступного.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, а також надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Як видно з наданих до справи копій архівних відомостей за спірний період, у березні 2018 року за лютий 2018 року позивачці були нараховані, зокрема:

- посадовий оклад - 530,00 грн.;

- оклад за військовим званням - 30,00 грн.;

- премія - 3604,00 грн.;

- надбавка за особливості проходження військової служби (10%) - 280,00 грн.;

- щомісячна додаткова грошова винагорода (60%) - 2666,40 грн.

При цьому судом враховується, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка була передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, про що неодноразово висловлювався Верховний Суд у своїх постановах (постанови від 16.05.2019 року у справі № 826/11679/17, від 29.11.2019 року у справі № 822/112/18 та інші).

Отже, розмір грошового забезпечення позивачки за лютий 2018 року склав 7475,04 грн.

У квітні 2018 року за березень 2018 року позивачці були нараховані, зокрема:

- посадовий оклад - 2640,00 грн.;

- оклад за військовим званням - 530,00 грн.;

- премія - 4361,28 грн.;

- надбавка за особливості проходження військової служби (10%) - 317,00 грн.

Розмір грошового забезпечення позивачки за березень 2018 року склав 7848,28 грн.

Таким чином, розмір підвищення доходу позивачки у березні 2018 року (А) склав:

7848,28 грн. - 7475,04 грн. = 373,24 грн.

Прожитковий мінімум у березні 2018 року складав 1762,00 грн., а величина приросту індексу споживчих цін - 253,30%.

Сума можливої індексації грошового забезпечення у березні 2018 року (Б) відповідно до абзацу 5 пункту 4 Порядку № 1078 у такому разі склала:

1762,00 грн. х 253,30% / 100% = 4463,15 грн.

Відтак, розмір підвищення доходу позивачки у березні 2018 року в даному випадку є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.

Таким чином, на підставі абзацу 4 пункту 5 Порядку № 1078 сума належної позивачці індексації-різниці складає:

4463,15 грн. - 373,24 грн. = 4089,91 грн.

З урахуванням вищенаведеного, позивачка, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078, має право на нарахування і виплату індексації грошового забезпечення у фіксованій величині 4089,91 грн. в місяць за період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року включно.

У позовній заяві позивачка просить суд, з-поміж іншого, визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 28.07.2017 року по 26.11.2022 року в належному розмірі, а також бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Суд зауважує, що дія - це активна поведінка, під час якої приймаються певні рішення, вчиняються певні активні дії, які змінюють існуюче (статичне) положення, а бездіяльність - це пасивна поведінка, тобто невиконання будь-яких активних дій в конкретних умовах.

У даному разі відповідачем не було вчинено активних дій (не було прийнято відповідних рішень суб`єкта владних повноважень, тощо) щодо припинення нарахування та виплати індексації.

Враховуючи викладене, саме бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачці індексації грошового забезпечення у період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року із врахуванням вимог абзаців 4 та 6 пункту 5 Порядку № 1078, є протиправною.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до положень частини 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ суд зазначає про таке.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби, зокрема, через небажання військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, продовжувати військову службу одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Аналіз змісту положень статті 15 Закону № 2011-ХІІ дозволяє дійти висновку про те, що наявність у військовослужбовця права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби залежить від підстави звільнення з військової служби, а у деяких випадках також і від вислуги років.

Судом установлено, що позивачка була звільнена з військової служби у запас згідно з підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII.

Підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, і з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Також судом установлено, що загальна вислуга років позивачки на момент звільнення з військової служби у запас складає 13 років 7 місяців 23 дні, у тому числі календарна - 5 років 3 місяці 29 днів, пільгова - 8 років 3 місяці 25 днів.

Суд зауважує, що системний аналіз статті 15 Закону № 2011-ХІІ свідчить, що поняття "календарна вислуга років" застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а з метою визначення розміру грошової допомоги, а саме: "в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби".

Умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги за частиною 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ є наявність "вислуги 10 років і більше".

Отже, частина 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ не містить прямої вказівки на те, що право на призначення та виплату військовослужбовцям одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги.

Правова позиція аналогічного змісту була наведена Верховним Судом у постановах від 11.04.2018 року у справі № 806/2104/17 та від 24.11.2020 року у справі № 822/3008/17.

Таким чином, позивачка, як військовослужбовець, яку звільнено з військової служби через небажання продовжувати військову службу та наявність на самостійному вихованні дитини віком до 18 років та яка має більше ніж 10 років вислуги, відповідно до положень частини 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ має право на одноразову грошову допомогу при звільненні у встановленому законодавством розмірі.

З огляду на вищенаведене, вказані у відзиві на позов доводи відповідача, з посиланням на пункт 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, щодо відсутності у позивачки достатніх років вислуги для набуття права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні судом відхиляються.

Крім того, суд зазначає, що даний наказ Міністерства оборони України є нормативним актом нижчої юридичної сили, ніж Закон № 2011-ХІІ, тобто у цьому випадку перевагу мають положення саме Закону № 2011-ХІІ.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування і невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік такої служби є протиправною.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування і невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до положень частини 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно доводів відповідача щодо пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом суд зазначає про таке.

Згідно з частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Верховний Суд вказав, що висновки щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з таким позовом є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із позовом, відповідно до положень частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 19.07.2022 року), не обмежене будь-яким строком.

Так, Верховний Суд у постанові від 19.01.2023 року у справі № 460/17052/21 зауважив, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022 року) установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Надаючи оцінку поняттям "грошова винагорода", "одноразова грошова допомога при звільненні" та "оплата праці" і "заробітна плата", які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, Верховний Суд вказав на рівнозначність цих понять.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, у незалежності від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Серед іншого, Верховний Суд у вказаній постанові у справі № 460/17052/21 вказав, що як на момент звільнення позивача з військової служби (31.07.2020 року) та виключення його із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (02.09.2020 року), так і на момент отримання відповіді відповідача від 02.08.2021 року № 436, яка була надана на заяву про надання довідки про розмір грошового забезпечення, частина 2 статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. Втім, судом апеляційної інстанції помилково застосовано редакцію частини 2 статті 233 КЗпП України, яка була чинною на момент постановлення оскаржуваного судового рішення.

Крім того, Верховний Суд наголосив, що відповідно пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 року № 383 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236" дію карантину через COVID-19 було продовжено до 30.06.2023 року.

Застосувавши вказані висновки Верховного Суду, приймаючи до уваги те, що станом на момент звільнення позивачки з військової служби (тобто 26.11.2022 року) та станом на дату звернення до суду з цим позовом продовжує тривати карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк звернення до адміністративного суду з даним позовом позивачкою не пропущений.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 10 частини 2 та абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи встановлені судом обставини, приймаючи до уваги наведені вище у цьому рішенні висновки суду щодо вчинення з боку відповідача саме бездіяльності, а не активних дій, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України та частково задовольнити позовні вимоги шляхом:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно ненарахування та невиплати позивачці індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2017 року по 28.02.2018 року - із застосуванням в якості базового місяця - січня 2008 року, а за період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року - з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку № 1078;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці індексацію грошового забезпечення за період з 06.10.2017 року по 28.02.2018 року - із застосуванням базового місяця - січня 2008 року, а за період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року - з урахуванням положень абзацу 4 пункту 5 Порядку № 1078;

- визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно ненарахування та невиплати позивачці одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ.

У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання даного позову, судові витрати нею понесено не було, отже, відшкодуванню вони не підлягають.

Керуючись положеннями Конституції України, Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", "Про індексацію грошових доходів населення", постановами Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення", "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2017 року по 28.02.2018 року - із застосуванням в якості базового місяця - січня 2008 року, а за період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року - з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Зобов`язати Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (код згідно з , місцезнаходження: 87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Громової, буд. 67; фактична адреса: 85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Поштова, буд. 16) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 06.10.2017 року по 28.02.2018 року - із застосуванням базового місяця - січня 2008 року, а за період з 01.03.2018 року по 26.11.2022 року - з урахуванням положень абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Визнати протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зобов`язати Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (код згідно з , місцезнаходження: 87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Громової, буд. 67; фактична адреса: 85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Поштова, буд. 16) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 ) одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Повне судове рішення складене 09 червня 2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Приймаючи до уваги прийняття даного рішення у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч