Справа № 420/10093/23
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2023-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання незаконною та скасування постанови, визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 серпня 2017 року в частині розміру суми виконавчого збору, що підлягає примусовому стягненню по виконавчому провадженню №54518815, а саме 17447,56 грн; зобов`язання Татарбунарський відділ державної виконавчої служби у Білгород - Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) визначити суму виконавчого збору, що підлягає примусовому стягненню по виконавчому провадженню №54518815, у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми; визнання неправомірними дії державного виконавця Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мотуз Інни Миколаївни по утриманню з заробітної плати боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 13 348,24 грн. за період з 13 грудня 2019 року по 31 березня 2023 року; зобов`язання Татарбунарський відділ державної виконавчої служби у Білгород -Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути позивачці ОСОБА_1 незаконно стягнуту суму виконавчого збору, що була стягнута по виконавчому провадженню №54518815, у розмірі 13348,24 грн. за період з 13 грудня 2019 року по 31 березня 2023 року.

Ухвалою суду від 01.06.2023 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано у Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №54518815; витребувані документи зобов`язано надати до Одеського окружного адміністративного суду у строк до 08.06.2023.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача у позовній заяві зазначав, що про порушене права позивач дізналась в ході ознайомлення боржника ОСОБА_1 21 квітня 2023 року з матеріалами виконавчого провадження № 54518815. Представник позивача вказав, що у період з 13 грудня 2019 року (з моменту винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та направлення стягувачу оригінала виконавчого листа) по 20 лютого 2023 року оригінал виконавчого листа по виконавчому провадженню № 54518815 був відсутній у державного виконавця Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мотуз Інни Миколаївни (а також державних виконавців, що здійснювали виконавче провадження до передачі їй виконавчого провадження). Представник позивача, зазначивши, що судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, що здійснюється саме на підставі виконавчого документа, зокрема виконавчого листа та без оригіналу виконавчого листа виконавець не може вчиняти виконавчі дії, тобто здійснювати примусове виконання рішення суду і як наслідок усі заходи примусового виконання рішення, зокрема, звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_2 у спірний період також були незаконними. Крім того, як вказав представник позивача, відповідно до пункту 10-2 розділу XIII Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 26 березня 2022 року, тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника, що не враховано відповідачем. Представник позивача вказав, що враховуючи, що грошові кошти були утримані з заробітної плати боржниці в період з 26 березня 2022 року по теперішній час незаконно, вони повинні бути повернуті боржниці ОСОБА_1 та беручи до уваги, що вказані грошові кошти вже перераховані на рахунок стягувача, боржниця вважає за необхідне залишити їх за стягувачем, при цьому така сума не є сумою, що фактично стягнута у виконавчому провадженні, у зв`язку з відсутністю законних підстав для її стягнення та відповідно з такої суми не підлягає стягненню і виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 (на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 54518815), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Отже, як вказав представник, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів, відповідно до норм Закону № 1404- VІІІ (у редакції, що діяла до 28.08.2018), є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. Як вбачається з листа Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 21.5-32/15013 від 13 квітня 2023 року за період з 16.08.2017 року по 14.04.2023 рік на депозитний рахунок Відділу надійшли кошти у загальному розмірі 112351,20 грн., з яких сума у розмірі 94783,63 грн. була зарахована в погашення боргу перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а сума у розмірі 17447,57 грн. перерахована на погашення виконавчого збору та 100 грн. зарахування витрат виконавчого провадження; станом на 14.04.2023 залишок боргу становить суму у розмірі 46836,97 грн). Таким чином, як вказав представник, враховуючи, що на законних підставах з боржника ОСОБА_1 було фактично стягнуто суму у розмірі 40993,28 грн. за період з 01.12.2017 року по 31.12.2019 рік, то виконавчий збір підлягає стягненню у розмірі 4099,33 грн., однак відповідачем з позивачки протиправно стягнуто виконавчий збір у розмірі 17447,57 грн. За таких обставин представник позивача просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачем вимоги ухвали суду від 01.06.2023 про витребування матеріалів виконавчого провадження виконано не було, відзив на позовну заяву до суду не надходив.

08.06.2023 до суду від Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи яке обґрунтоване тим, що позовна заява до виконавчої служби не надходила

Учасники справи повідомлявся до день та час розгляду справи, однак у судове засідання представники сторін не з`явились. 06.06.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України та тим, що ухвала про відкриття провадження у справі, позовна заява з доданими документами та повістка направлялись відповідачу, що підтверджується довідками про доставку електронного листа в електронний кабінет від 05.06.2023, судом продовжено розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

16.08.2017 державним виконавцем Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Абрамович Лідією Олександрівною відкрито виконавче провадження №54518815 з виконання виконавчого листа №1-101/09, виданого 19.02.2015 Татарбунарським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 174475,66грн(а.с.32).

Згідно п.3 вказаної постанови стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 17447,57грн та витрати у розмірі 120,00грн.

Постановою заступника начальника Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Барбінягрою Вікторією Валеріївною прийнято постанову від 13.12.2019 у виконавчому провадженні №54518815 про повернення виконавчого документа стягувачу (а.с.34).

Постановою заступника начальника Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Барбінягрою Вікторією Валеріївною скасовано документ «постанова про повернення виконавчого документа стягувачу» від 13.12.2019 у виконавчому провадженні №54518815 з виконання виконавчого листа №1-101/09, виданого 19.02.2015 Татарбунарським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 174475,66грн. (а.с.33)

Пунктом 2 вказаної постанови від 13.12.2019 №54518815 постановлено здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача у розмірі 20% заробітної плати щомісячно до виплати загальної суми боргу в розмірі 192043,23 грн (з урахуванням суми боргу -174475,66 грн., виконавчого збору -17447,57 грн, витрат виконавчого провадження -120,00грн).

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України Про виконавче провадження №1404-VIII від 02.06.2016р. встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст.5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII, визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону №1404-VІІІ, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з положеннями статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Окремі питання організації виконання судових рішень також визначені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі - Інструкція №512/5).

Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції №512/5 встановлено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що стягнення виконавчого збору, за загальним правилом, пов`язується з початком примусового виконання виконавчого документа. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний зазначити суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується:1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень;4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, випливає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Законом України від 3 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, згідно яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду по справах №640/685/19 від 14.05.2020р. №1340/5050/18 від 29.07.2020р.

Таким чином, з урахуванням того, що внесені Законом України від 3 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника ОСОБА_1 суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправною та скасування постанову державного виконавця Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про відкриття виконавчого провадження №54518815 від 16 серпня 2017 року в частині щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 17447,56 грн.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання Татарбунарський відділ державної виконавчої служби у Білгород - Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) визначити суму виконавчого збору, що підлягає примусовому стягненню по виконавчому провадженню №54518815, у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми, суд зазначає наступне.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі East/West Alliance Limited проти України (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією небезпідставної скарги та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями

Враховуючи викладене, належним способом захисту прав позивача є саме визнання протиправним та скасування акту індивідуальної дії, яким порушено права позива, а зобов`язання прийняти певний акт індивідуальної дії в даному випадку буде втручання в дискрецію відповідача, з урахуванням часткової сплати виконавчого збору позивачем з урахуванням 10% фактично стягнутої суми, та відповідно суд приходить висновку про передчасність та безпідставність задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання Татарбунарський відділ державної виконавчої служби у Білгород - Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) визначити суму виконавчого збору, що підлягає примусовому стягненню по виконавчому провадженню №54518815, у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Щодо позовних вимог позивача про визнання неправомірними дії державного виконавця Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мотуз Інни Миколаївни по утриманню з заробітної плати боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 13 348,24 грн. за період з 13 грудня 2019 року по 31 березня 2023 року; зобов`язання Татарбунарський відділ державної виконавчої служби у Білгород - Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути позивачці ОСОБА_1 незаконно стягнуту суму виконавчого збору, що була стягнута по виконавчому провадженню №54518815, у розмірі 13348,24 грн. за період з 13 грудня 2019 року по 31 березня 2023 року, судом встановлено наступне.

Як зазначила позивач та не спростував відповідач, відповідачем утримано з заробітної плати боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 13 348,24 грн. за період з 13 грудня 2019 року по 31 березня 2023 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону № 1404-VІІІ визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Пунктом 10 ч.3 ст.18 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

З урахуванням вказаних норм, вбачається, що здійснення виконавчого провадження можливе як за оригіналом так і дублікатом виконавчого листа.

Поряд з цим, суд не приймає до уваги посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 23.11.2022 у справі №718/1161/16-ц, якою встановлено, що вилучення старшим слідчим у приватного виконавця Кондрюка К. О. оригіналу виконавчого листа від 13 листопада 2019 року № 718/1161/16-ц, виданого Кіцманським районним судом Чернівецької області, стягувач з метою реалізації принципу обов`язковості судового рішення має право на звернення до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого документа та подальшого пред`явлення його до виконання, оскільки оригінал виконавчого листа хоч фактично не втрачено, проте юридично він є частиною кримінального провадження, що унеможливлює вчинення виконавцем дій з його примусового виконання. За таких обставин, спірні правовідносини стосуються віднесення оригіналу виконавчого листа до кримінального провадження, що унеможливлює вчинення виконавцем дій з його примусового виконання та відповідно вказані правовідносини, не є ідентичними справі, що розглядається судом.

В свою чергу, суд не приймає до уваги посилання позивача на протиправність дій відповідача по утриманню з заробітної плати з огляду на відсутність оригіналу виконавчого листа у матеріалах виконавчого провадження з підстав, що постанова заступника начальника Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Барбінягрою Вікторією Валеріївною, якою скасовано документ «постанова про повернення виконавчого документа стягувачу» від 13.12.2019 у виконавчому провадженні №54518815 з виконання виконавчого листа №1-101/09, виданого 19.02.2015 та фактично відновлено виконавче провадження №54518815 є чинною та не оскаржувалась позивачем. За таких обставин, здійснення відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства за чинною та обов`язковою до виконання постановою державного виконавця, є правомірним.

Поряд з цим, суд враховує, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено в Україні воєнний стан.

Законом України від 15.03.2022 № 2129-IX Про внесення зміни до розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", що набрав чинності 26.03.2022 (далі - Закон № 2129), тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації).

Отже, починаючи з 26.03.2022 у відповідача були відсутні підстави для звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника під час здійснення виконавчого провадження №54518815.

Однак, як вбачається з довідки КП «ВОДОПОСТАЧАЛЬНИК», де позивач працює на посаді бухгалтера - претензіоніста у період квітень 2022 року по березень 2023 року із заробітної сплати позивача здійснювалися стягнення згідно виконавчого листа. Щодо звернення відповідного стягнення у березні 2022 року відносно позивача відомості у справі відсутні (а.с.37-38).

З урахуванням вищевикладеного та того, що починаючи з 26.03.2022 у відповідача були відсутні підстави для звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника під час виконання провадження №54518815, суд приходить до висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог позивача в частині визнання неправомірними дій державного виконавця Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) по утриманню з заробітної плати боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у період з квітня 2022 року по березень 2023 року у межах виконавчого провадження №54518815

Щодо позовних вимог про зобов`язання Татарбунарський відділ державної виконавчої служби у Білгород -Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути позивачці ОСОБА_1 незаконно стягнуту суму виконавчого збору, що була стягнута по виконавчому провадженню №54518815, суд приходить до висновку про передчасність та безпідставність вказаних вимог, враховуючи те, що скасування рішення суб`єкта владних повноважень є підставою для повернення помилково сплачених коштів за його заявою та, що предметом розгляду цієї справи є оскарження рішень та дій органу державної виконавчої служби, а не порушення порядку повернення помилково сплачених коштів.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 858,88 грн.

У прохальній частині адміністративного позову ОСОБА_1 представник позивача просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

В підтвердження понесення судових витрат у вказаному розмірі представник позивача долучив до справи разом із клопотанням від 08.05.2023 ордер про надання правничої допомоги; договір про надання правової допомоги від 20.04.2023, акт приймання - передачі наданих послуг від 08.05.2023.

Згідно із ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із п.3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями ч.3-5 ст.143 КАС України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Згідно із ч.ч. 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Враховуючи вищевикладне, суд, з урахуванням категорії та складності справи, вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн. є необґрунтованим та завищеним.

З урахуванням зазначеного, характеру спірних правовідносин, складності справи, обсягу доказів у справі, а також те, що розгляд справи проведено у письмовому провадженні, суд вважає за можливе зменшити розмір таких витрат до 2000,00 грн. та саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є пропорційним до предмета спору.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про відкриття виконавчого провадження №54518815 від 16 серпня 2017 року в частині щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 17447,56 грн.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) по утриманню з заробітної плати боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у період з квітня 2022 року по березень 2023 року у межах виконавчого провадження №54518815.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (код , м.Тататрбунари, вул. Горького 17/12) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 858,88 грн (вісімсот п`ятдесят вісім гривень вісімдесят вісім копійок) та суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00грн. (дві тисячі гривень).

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. 287 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра