Справа № 520/12898/23
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2023-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

09 червня 2023 р. справа № 520/12898/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тітова О.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, буд. 13,м. Київ,01601), в якому просить суд: визнати протиправною постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 22.05.2023 року про закінчення виконавчого провадження №69422011 та скасувати останню.

В обґрунтування вимог позовної заяви позивач зазначив, що постанова відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 22.05.2023 про закінчення виконавчого провадження №69422011 є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Цією ж ухвалою відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву разом з усіма доказами, що обґрунтовують доводи, які в ньому наведені або заяву про визнання позову та надати суду докази надіслання (подання) копії відзиву іншим учасникам справи до 06.06.2023.

На виконання вказаної ухвали від 05.06.2023 відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судове рішення фактично боржником виконано. У зв`язку з вказаним держаним виконавцем, керуючись вимогами пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

З програми «Спеціалізоване діловодство суду» встановив, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2021 у справі №520/14383/21, адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (вул. Маяковського, буд. 21,м. Краматорськ,Донецька область,84333) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (вул. Маяковського, буд. 21,м. Краматорськ,Донецька область,84333, код 39969443) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.01.2020 року по 04.07.2021 року на виплачену частину грошової компенсації за дні невикористаних відпусток. У задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (вул. Маяковського, буд. 21,м. Краматорськ,Донецька область,84333, код 39969443) сплачену суму судового збору в розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривень).

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2022 апеляційну скаргу Керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил - задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2021 по справі №520/14383/21 в частині зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.01.2020 року по 30.06.2020 включно на виплачену частину грошової компенсації за дні невикористаних відпусток - скасовано. Прийнято в цій частині постанову, якою в задоволенні позову відмовлено. В частині зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.07.2020 року по 04.07.2021 року на виплачену частину грошової компенсації за дні невикористаних відпусток - залишено без змін. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2021 р. по справі №520/14383/21 - залишено без змін.

Вказане рішення набрало законної сили - 27.06.2022 та 07.07.2022 видано відповідний виконавчий лист.

Зазначений виконавчий лист був прийнятий до виконання державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савко Л.О., про що останньою винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №69422011 від 15.07.2022.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що на виконання вимог виконавчого документа та постанови про відкриття виконавчого провадження Листом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону від 04.05.2023 № 14-37-ВИХ-23 повідомлено, що рішення суду виконано фактично і в повному обсязі, а саме: проведено розрахунок та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.07.2020 по 04.07.2021 на виплачену частину грошової компенсації за дні невикористаних відпусток. (копія листа від 04.05.2023 №14-37-ВИХ-23 відповідачем додано разом із відзивом).

У зв`язку із цим 22.05.2023 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №69422011, у зв`язку із фактичним виконанням рішення, яке підлягало виконання, на підставі пункту 9 частини першої статті 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження».

У позовній заяві позивач, зокрема, вказує, що боржником невірно розраховано та виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку, відтак, на думку позивача державний виконавець помилково дійшов висновку про повне виконання рішення боржником та передчасно закінчив виконавче провадження №69422011.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що, відповідно до закону, підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі по тексту - Закон України №1404).

Положеннями статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Обов`язкове виконання рішення суду, у тому числі, суб`єктами наділеними владними повноваженнями, закріплено також Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997, відтак, її положення є обов`язковими для виконання Україною.

Приписами статті 6 вказаної Конвенції гарантовано неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України, до яких відноситься і Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області.

Відтак, рішення суду, яке набрало законної сили, повинно бути виконане, а інші обставини щодо його невиконання суперечать основним принципам права і до уваги судом не беруться. У протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права, визнаного Україною як на рівні Конституції, так і шляхом ратифікації Європейської Конвенції з прав людини.

Відповідно до статті 1 Закону України №1404 виконавче провадження як завершальна стадія (судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових-осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 26 Закону України №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно положень частини другої статті 18 Закону України №1404 виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини шостої статті 26 Закону України №1404 за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів.

Згідно частини першої статті 63 Закону України №1404 за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостої статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України №1404 виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Приписами частини третьої статті 39 Закону України №1404 встановлено, що у випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

У рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Суд також враховує вже зазначену позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 30 32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132). Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, п. 59).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем у цій справі, Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на виконання рішення у справі №520/14383/21 проведено розрахунок та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.07.2020 по 04.07.2021 на виплачену частину грошової компенсації за дні невикористаних відпусток.

Тобто, вказане рішення суду фактично виконано боржником.

З наведеного вбачається, шо у державного виконавця були відсутні правові підстави вважати, що рішення суду відповідачем не виконано.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач фактично не погоджується з розрахунком та розміром виплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. Між тим, вказані правовідносини не були предметом розгляду у справі №520/14383/21. Вказане позивачем порушення відбулося уже після ухвалення та набрання законної сили рішенням суду у справі №520/14383/21.

З огляду на викладене, позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки рішення суду, яке підлягало виконанню, не містить вказівок щодо розрахунку та розміру виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.07.2020 по 04.07.2021 на виплачену частину грошової компенсації за дні невикористаних відпусток.

Водночас, позивач не позбавлений права звернутися до суду у порядку позовного провадження з вимогами про вирішення такого спору.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Розподіл інших судових витрат здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 6 - 9, 241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, буд. 13, м. Київ, 01601, ) про визнання протиправною та скасування постанови - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Тітов