Справа № 620/9045/22
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2023-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/9045/22 Головуючий у 1 інстанції: Ткаченко О.Є.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Кузьмишиної О.М.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області від 16.12.2021 року № .

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомленні-рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області № від 16.12.2021.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління ДПС у Чернігівській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що даними бухгалтерського обліку позивача, зокрема, карткою рдх.203 підтверджуються надходження та оприбуткування дизельного пального від ПП ТД «Фонтекс Лгро». Отже, на переконання апелянта, за даними бухгалтерського обліку підприємства, також, підтверджено зберігання пального, без наявності відповідної ліцензії, а саме, ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), чим порушено ч. 1 ст. 15 Закону №481/95-ВР.

01 червня 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - Городничої Тетяни Вікторівни надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Разом з відзивом на апеляційну скаргу представником позивача подано клопотання про проведення судового засідання режимі в відеоконференції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2023 року клопотання представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - Городничої Тетяни Вікторівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є платником єдиного податку третьої групи 3% з ПДВ, отримано свідоцтво платника ПДВ № 100332620 від 11.04.2011.

Видами діяльності є, зокрема:

49.41 Вантажний автомобільний транспорт;

49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н. в. і. у.;

49.32 Надання послуг таксі.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 має ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власне споживання чи промислової переробки) № 2100126 з терміном дії з 06.10.2021 року до 06.10.2026 року.

Головним управління ДПС у Чернігівській області на підставі наказу від 10.11.2021 №1938-п «Про проведення фактичної перевірки» проведена фактична перевірка ФОП ОСОБА_1 , місце зберігання палива, АДРЕСА_1 з метою здійснення контролю за дотриманням норм законодавства з питань обігу пального, наявності ліцензій, свідоцтв, дотримання порядку здійснення розрахункових операцій.

За результатами перевірки складено Акт (довідка) №8236/25/01/09/01/ НОМЕР_1 від 24.11.2021. Перевіркою встановлено порушення cт. 15 Закону України від 19.12.95 № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».

ФОП ОСОБА_1 подано заперечення на Акт фактичної перевірки №8236/25/01/09/01/ НОМЕР_1 від 24.11.2021, які розглянуто 15.12.2021 за №19748/6/25/01/09/01, Акт перевірки залишено без змін.

На підставі Акту перевірки, Головним управлінням ДПС у Чернігівській області винесено податкове повідомлення-рішення від 16.12.2021 року № про застосування суми штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності, в розмірі 500 000,00 грн. за платежем адмін. штрафи та штрафні санкції за порушення закон. у сфер виробництва та обігу алк. напоїв та тютюну.

23 грудня 2021 ФОП ОСОБА_1 подано скаргу на податкове повідомлення-рішення від 16.12.2021 року № до ДПС України, за результатами розгляду якої, прийнято рішення від 14.11.2022 №14465/6/99-00-06-03-01-06, яким податкове повідомлення-рішення від 16.12.2021 року № залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Позивач має у власності 12 транспортних засобів, які використовує для здійснення господарської діяльності, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів.

ФОП ОСОБА_1 на підставі Договору №113 поставки паливно-мастильних матеріалів від 15.01.2020 придбав у ПП «Торговий дім «Фонтекс-Агро» дизельне паливо, що підтверджується видатковими накладними, рахунками-фактури, платіжними дорученнями та товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів.

На момент перевірки, яка проводилась 15.11.2021, ФОП ОСОБА_1 зберігав пальне на підставі ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власне споживання чи промислової переробки) № 2100126 з терміном дії з 06.10.2021 до 06.10.2026.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначені Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995 № 481/95-ВР ( далі - Закон №481/95-ВР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Стаття 15 зазначеного Закону № 481/95-ВР визначає умови провадження діяльності з імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону № 481/95-ВР, оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

За змістом частини 8 статті 15 Закону №481/95-ВР, суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Частиною 32 статті 15 Закону №481/95-ВР встановлено, що ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.

Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії документів, перелік яких встановлений частиною тридцять восьмою цієї статті.

За приписами частини 43 статті 15 Закону №481/95-ВР, суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження, а також фактичне місцезнаходження ємностей, що використовуються для зберігання пального.

При цьому, згідно з 19 статті 15 Закону №481/95-ВР, ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Положеннями ч. 21 ст. 15 Закону №481/95-ВР передбачено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують.

Статтею 1 Закону №481/95-ВР надано визначення поняттям, зокрема: зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик; місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управління ДПС у Чернігівській області, на підставі наказу від 10.11.2021 №1938-п, проведена фактична перевірка ФОП ОСОБА_1 , місце зберігання палива, АДРЕСА_1 з метою здійснення контролю за дотриманням норм законодавства з питань обігу пального, наявності ліцензій, свідоцтв, дотримання порядку здійснення розрахункових операцій, за результатами якої складено Акт (довідка) фактичної перевірки від 24 листопада 2021 року №8236/25/01/09/01/ НОМЕР_1 (Т. 1 а.с. 6-7).

Згідно Акту перевірки, в ході фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 , встановлено здійснення діяльності по зберіганню пального без отримання відповідної ліцензії на право зберігання пального, чим порушено ст. 15 Закону України від 19,12.1995 року № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».

На підставі Акту перевірки, Головним управлінням ДПС у Чернігівській області винесено податкове повідомлення-рішення від 16 грудня 2021 року № про застосування суми штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності, в розмірі 500 000,00 грн. (Т. 1 а.с. 10).

Як зазначає апелянт, даними бухгалтерського обліку позивача, зокрема, карткою рдх.203 підтверджуються надходження та оприбуткування дизельного пального від ПП ТД «Фонтекс Лгро».

Отже, на переконання апелянта, за даними бухгалтерського обліку підприємства, також, підтверджено зберігання пального, без наявності відповідної ліцензії, а саме, ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), числі порушено ч. 1 ст.15 Закону №481/95-ВР.

Водночас, позивач наголошує, що дане дизельне паливо використовував для заправки власного транспорту і в період з 01.04.2020 по 30.04.2021 не здійснював діяльності зі зберігання пального. Дизельне пальне, придбане у ПП «ТД» Фонтекс-Агро» в період 01.04.2020 по 30.04.2021 використано в господарській діяльності (заправки власних транспортних засобів), без його фактичного зберігання в стаціонарних ємностях, що підтверджується звітом про рух пального ДТ, лімітно-забірними картами та відомості по рахунку 284 «Тара під товарами».

Також, позивач вказує, що мав у власності сталеві бочки ємністю 200 л, що підтверджується відомістю по рахунку 284 Тара під товарами та довідкою. Сталеві бочки позивач придбав як тару разом з оливою, що підтверджується рахунками, видатковими накладними, товаро-транспортними накладними. Дані ємності (сталеві бочки) використовувались для наливання в них дизельного пального для заправки власного транспорту. Ні баки транспортних засобів, ні сталеві бочки, ємністю 200 л не відносяться до об`єктів нерухомості та не мають прив`язки до місцевості (не є стаціонарними).

З даного приводу, слід зазначити наступне.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 13 липня 2022 року у справі № 600/664/21-а, від 15 червня 2022 року у справі №260/3859/20, від 31 травня 2022 року у справі №540/4291/20, дійшов висновку, що Закон № 481/95-ВР не визначає, що саме розуміється під власним споживанням пального, а так само, під поняттям «споруди», «обладнання», «ємності». При цьому, якщо загальні визначення понять «споруда» та «обладнання» є більш чітко окресленими, то поняття «ємність» таким не є і за загальним правилом охоплює абсолютно усі споруди, обладнання, резервуари чи інші пристрої, які мають щонайменшу місткість, до яких можна віднести і паливні баки автомобілів, обладнання, пристроїв. Тому застосування такого поняття в абсолютному значенні у Законі №481 робить його вимоги непередбачуваними для суспільства, позаяк, кожен суб`єкт господарювання, який придбав пальне і використовує його, зобов`язаний отримати ліцензію на зберігання пального, що, однак, суперечить правовому змісту запровадження державою вимог щодо ліцензування діяльності зі зберігання пального, метою чого було, зокрема, підвищення контролю за обігом пального не тільки у розрізі суб`єктів господарювання, які займаються такою діяльністю, але й місць, на яких провадиться діяльність зі зберігання пального

У зв`язку з тим, що Закон № 481/95-ВР не дає чіткого розуміння, які саме місця слід вважати місцем зберігання пального, на кожне з яких суб`єкт господарювання зобов`язаний отримати ліцензію, Верховний Суд вказав, що задля вирішення спірного у цій справі питання підлягають врахуванню норми ПК України, які надають визначення поняттям, пов`язаним з обігом пального, зокрема, й місць його зберігання.

Відповідно до підпункту 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад пересувний - транспортний засіб (автомобільний, залізничний, морський, річковий, повітряний, магістральний трубопровід), на якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий на митній території України.

Транспортний засіб набуває статусу акцизного складу пересувного протягом періоду його використання для:

а) переміщення в ньому митною територією України пального або спирту етилового, що реалізується (крім пального або спирту етилового, що переміщується митною територією України прохідним транзитом або внутрішнім транзитом, визначеним підпунктом "а" пункту 2 частини другої статті 91 Митного кодексу України);

б) зберігання в ньому пального або спирту етилового на митній території України;

в) ввезення пального або спирту етилового на митну територію України, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.

Транспортний засіб, в якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий, право власності на які належить декільком розпорядникам акцизного складу пересувного, є декількома акцизними складами пересувними, кількість яких дорівнює кількості власників пального або спирту етилового, що переміщується та/або зберігається в такому транспортному засобі.

Транспортний засіб, в якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий, право власності на які переходить від одного суб`єкта господарювання до іншого, вважається іншим акцизним складом пересувним.

Не є акцизним складом пересувним: транспортний засіб, що використовується суб`єктом господарювання, який не є розпорядником акцизного складу та платником акцизного податку, для переміщення на митній території України власного пального або спирту етилового для потреб власного споживання чи промислової переробки; паливний бак транспортного засобу.

При цьому, відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України, реалізація пального або спирту етилового для цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального або спирту етилового з переходом права власності на таке пальне або спирт етиловий чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного: до акцизного складу; до акцизного складу пересувного; для власного споживання чи промислової переробки; будь-яким іншим особам.

Не вважаються реалізацією пального операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України: у споживчій тарі ємністю до 5 літрів (включно), крім операцій з реалізації такого пального його виробниками; при використанні пального суб`єктами господарювання, які не є розпорядниками акцизного складу/акцизного складу пересувного, що передано (відпущено, відвантажено) платником акцизного податку таким суб`єктам господарювання виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.

До власного споживання також відносяться операції із заправлення пальним за договорами підряду при одночасному виконанні таких умов:

а) замовники за договорами підряду не здійснюють реалізацію пального іншим особам, крім реалізації бензолу поза межами митної території України в митному режимі експорту;

б) заправлення здійснюється в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, які: призначені для виконання робіт на землях сільськогосподарського або лісового призначення, на землях, наданих гірничим підприємствам для видобування корисних копалин та розробки родовищ корисних копалин, а також для виконання робіт з будівництва доріг; належать іншим особам; виконують роботи протягом строку дії договору підряду виключно на зазначених у цьому пункті землях, що перебувають у власності або користуванні замовника;

в) транспортні засоби, що здійснюють заправлення в паливний бак машин, механізмів, техніки та обладнання для агропромислового комплексу, у паливний бак транспортних засобів спеціального призначення або в паливний бак спеціального обладнання чи пристрою, зазначені в підпункті "б" цього підпункту, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками на кожному місці відпуску пального наливом з такого транспортного засобу.

Згідно з підпунктами 14.1.224, 14.1.224-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України, розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.

Розпорядник акцизного складу пересувного - суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який є власником пального або здійснює діяльність з виробництва спирту етилового та який з використанням транспортного засобу незалежно від того, кому належить такий транспортний засіб: реалізує або зберігає пальне або спирт етиловий; ввозить пальне на митну територію Україні, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.

При переході від одного суб`єкта господарювання до іншого права власності на пальне або спирт етиловий, що переміщується та/або зберігається у транспортному засобі, відбувається зміна розпорядника акцизного складу пересувного.

Не є розпорядником акцизного складу пересувного суб`єкт господарювання (перевізник, експедитор), який здійснює транспортування пального або спирту етилового.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 травня 2022 року у справі № 540/4291/20 зазначив наступне: «...Системний аналіз наведених норм ПК України та Закону №481/95-ВР у їх взаємозв`язку дають підстави для формулювання такого правового висновку. Зберігання пального нерозривно пов`язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального). Наявність у суб`єкта господарювання обов`язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов`язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу. Відповідно, у випадку, якщо наявне у суб`єкта господарювання місце зберігання пального відповідає ознакам, які ПК України встановлює як виключення з визначення «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», такий суб`єкт не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці.

Таким чином, для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення. Сам по собі факт наявності «на балансі» у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії».

Дані висновки також підтримані Верховним Судом у постановах від 15 червня 2022 року у справі №260/3859/20, від 29 червня 2022 року у справі №200/11016/20-а, від 13 липня 2022 року у справі № 600/664/21-а, від 21 вересня 2022 року у справі № 140/16490/20, від 28 грудня 2022 року у справі №380/12060/20.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, результати фактичної перевірки зафіксовані в акті, проте зміст акта фактичної перевірки не відображає обставин зберігання позивачем пального.

При цьому, придбання позивачем у свого контрагента ПП «Торговий дім «Фонтекс-Агро» дизельного пального не є беззаперечним доказом зберігання такого пального позивачем в розумінні ст.1 Закону №481/95-ВР.

Так, позивач стверджує, що підприємство здійснює господарську діяльність, при якій використовує транспортні засоби. Дизельне пальне придбано виключно для потреб власного споживання та частина його одразу ж була використана у господарській діяльності - для заправки транспортних засобів, а інша - в сталевих бочках ємністю 200 л.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що вищевказані твердження позивача підтверджуються наявними в матеріалах справи наступними документами. Наявність у власності 12 транспортних засобів, які позивач використовує для здійснення господарської діяльності, підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів (Т. 1 а.с.146-157). Те, що дизельне використано в господарській діяльності (заправки власних транспортних засобів), без його фактичного зберігання в стаціонарних ємностях, що підтверджується звітом про рух пального ДТ, лімітно-забірними картами та відомості по рахунку 284 «Тара під товарами» (Т. 1 а.с.160-177, 179). Наявність у власності сталевих бочок ємністю 200 л. підтверджується відомістю по рахунку 284 Тара під товарами та довідкою (Т. 1 а.с.178-179).Обставина, що сталеві бочки позивач придбав, як тару, разом з оливою, підтверджується рахунками, видатковими накладними, товаро-транспортними накладними (Т. 1 а.с. 215-263).

Беручи до уваги висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зберігання пального в транспортних засобах/технічному обладнанні/пристроях (пересувних цистернах, бочках), не потребує отримання ліцензії на право зберігання пального, оскільки, такі резервуари не є нерухомим майном і не мають чіткої прив`язки до місця (території).

Оскільки, під час проведення перевірки відповідачем не встановлено факт зберігання позивачем пального з посиланням на відповідні докази, а лише констатовано факт його придбання, на переконання колегії суддів, висновки відповідача про порушення позивачем положень ст.15 Закону №481/95-ВР ґрунтуються виключно на припущеннях. При цьому, відповідач фактично ототожнив поняття «придбання пального» та «зберігання пального».

З огляду на те, що відповідачем не надано до суду жодного доказу здійснення позивачем зберігання пального без наявності ліцензії, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування штрафних (фінансових) санкцій до позивача у вигляді штрафу на підставі ч.2 ст.17 Закону №481/95-ВР.

Посилання апелянта на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.06.2021 у справі №620/5450/20 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, дане судове рішення, відповідно до ст. 7 КАС України, не є джерелом права, що застосовуються судом при вирішенні справ та, виходячи з норм ч. 5 ст. 242 КАС України, його висновки не є обов`язковими для врахування.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про протиправність податкового повідомленні-рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області № від 16.12.2021 та наявність підстав для його скасування.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 195, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 08.06.2023 р.