Справа № 215/1155/23
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2023-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

17 квітня 2023 р. Справа № 215/1155/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Криворізької міської ради про встановлення наявності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень, -

УСТАНОВИВ:

10.03.2023 ОСОБА_1 звернувся до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Криворізької міської ради, в якому просить суд:

«- встановлення наявності компетенції (повноважень) комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Криворізької міської ради за результатом розгляду заяви від 07.03.23р вх 35 у сфері управління звернутися до Власника - Криворізької міської ради для приняття рішення до правового порядку ст 32 ЗУ Про місцеве самоврятування в Україні з проханням забеспечити соціальний захист для мене, як ОНКО хворої при амбулаторному лікуванні рецептами на безоплатні ліки Уролисан, листя мучниці, ромашка, панкреатин, масло облепихи, плоди шиповника, йогурт, каплі для очей, Дарвіт, есенциалле, Діфорс, вітаміни для діабетіків, заменітель сахара, Кратал, Квертин, Хлоргексидин, Алохол, Клівас, Квейт, Корволол, янтарная кислота, Спиронолактон, Венонорм і визнати відмову від такої процедури протиправною бездіяльністю та зобов`язати звернутись

- встановлення наявності компетенції (повноважень) комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Криворізької міської ради за результатом розгляду заяви від 07.03.23р вх 35 у сфері управління надати дві копії цієї заяви, належно завірену посадову інструкцію директора, запрошення для мого представника і визнати відмову від такої процедури протиправною бездіяльністю та зобов`язати видати такі документи».

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.03.2023 позовну заяву ОСОБА_1 було передано на розгляд Дніпропетровському окружному адміністративного суду.

12.04.2023 матеріали адміністративної справи №215/1155/23 надійшли до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та на підставі Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2023 передані на розгляд головуючому судді Юхно І.В.

На підставі положень частини 1 та 2 статті 30 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України) спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються. Адміністративна справа, передана з одного адміністративного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження адміністративним судом, до якого вона надіслана.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що провадження у справі не відкрито.

Згідно з положеннями частини 8 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) питання про відкриття провадження в адміністративній справі суддя вирішує протягом п`яти днів з дня надходження до адміністративного суду позовної заяви, заяви про усунення недоліків позовної заяви у разі залишення позовної заяви без руху, або отримання судом у порядку, визначеному частинами третьою-шостою цієї статті, інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи.

Відповідно до пунктів 3 та 6 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 КАС України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів адміністративного позову вбачається, що спірні правовідносини між сторонами виникли щодо неналежного розгляду відповідачем заяви ОСОБА_1 від 07.03.2023 вх.35.

До матеріалів адміністративного позову було надано копію заяви від 07.03.2023, яка адресована Директору КНП Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 КМР Косяк Н.В., з якої вбачається, що позивач на підставі ст.3, 19, 21, 22, ч.2 ст.28, 46, 49, 68, 92, 144 Конституції України, Конвенції про права інвалідів просила:

« 1. звернутися до власника Криворізької міської ради з проханням вирішувати питання місцевого значення в межах ст 144 Конституцією України, постанови Кабінету Міністрів України від 17.08.98р. N 1303 для забезпечення соціального захисту ОНКО хворих при амбулаторному лікуванні рецептами на безоплатні ліки Уролисан, листя мучниці, ромашка, панкреатин, масло облепихи, плоди шиповника, йогурт, каплі для очей, Дарвіт, есенциалле, Діфорс, вітаміни для діабетіків, заменітель сахара, Кратал, Квертин, Хлоргексидин, Алохол, Клівас, Квейт, Корволол, янтарная кислота, Спиронолактон, Венонорм та підгототувати проект рішення для власника Криворізької міської ради про забезпечення мене рецептами на безоплатні ліки з правового порядку ст 32 ЗУ Про місцеве самоврятування в Україні

2. надати належно завірену посадову інструкцію директора

3. надати належно завірені дві копії цієї моєї заяви з вашими реєстраційними номерами

4. надати запрошення для мого представника, який надає соціальні послуги, з повідомленням про повноваження осіб , які роглядатимуть мою заяву від 07.03.23р, а після розгляду її, висновки викласти в наказі

5. дисциплінарного стягнення медичного директора ОСОБА_2 за використання бюджетних коштів за не призначенням

7. частково загладити мої моральні страждання сумою у 1000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 2684 грн х 1000 = 2 684 000грн.».

Суд звертає увагу, що за приписами частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, за положеннями частини третьою вказаної статті адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суд зазначає, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації особою наданого їй Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян, відповідно до їх статуту, пропозиції про поліпшення їхньої діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів урегульовано Законом України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі Закон №393/96-ВР).

Відповідно до статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Разом із тим, порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі №2939-VI).

У статті 1 Закону № 2939-VI визначено, що публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 12 Закону № 2939-VI передбачено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Частинами першою та другою статті 19 Закону №2939-VI передбачено, що запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів із дня отримання запиту.

З огляду на наведені вище положення суд дійшов висновку про те, що спір між фізичною особою з розпорядником публічної інформації щодо оскарження дій (бездіяльності) у частині доступу до публічної інформації підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 по справі № 826/25885/15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 29.04.2020 у справі № 820/6308/17.

За положеннями частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.

Як установлено матеріалами справи, відповідачем за адміністративним позовом є комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Криворізької міської ради про встановлення наявності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Криворізької міської ради (ідентифікаційний код 37861828) є комунальним підприємством, засновником якого Криворізька міська рада.

За інформацією офіційного вебсайту Управління охорони здоров`я виконкому Криворізької міської ради (https://www.uoz.kr.ua/) комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Криворізької міської ради перебуває у віданні Управління охорони здоров`я виконкому Криворізької міської ради та фінансується з міського бюджету та від Національної служби здоров`я України за програмою медичних гарантій.

Отже, в силу пункту 2 частини 1 статті 13 Закону №2939-VI комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Криворізької міської ради є розпорядником публічної інформації щодо використання бюджетних коштів.

При цьому, як встановлено судом з матеріалів позову заява ОСОБА_1 від 07.03.2023 не стосується використання Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Криворізької міської ради бюджетних коштів, а стосується прав позивача на охорону здоров`я. При цьому, питання ініціювання притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб такої установи, в тому числі й «за використання бюджетних коштів за не призначенням», як про це вказує позивач у вищеозначеній заяві не є наданням особі публічної інформації щодо використання бюджетних коштів.

Тобто, заявлений позивачем до розгляду спір не є публічно-правовим та на нього не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Разом із тим, суд звертає увагу, що у своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що поняття «цивільні права і обов`язки» є автономною концепцією і не може тлумачитися виключно у світлі внутрішнього законодавства держави-відповідача.

Так, у справі «Кьоніг проти ФРН» Європейський суд зазначив, що «те, чи буде право розглядатися як цивільне в сенсі Конвенції, залежить не від його юридичної кваліфікації у внутрішньому законодавстві, а від того, яка матеріальна сутність закладена у нього цим законодавством і які наслідки воно з ним пов`язує».

Водночас, судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством (ч.6 ст.8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 № 2801-XII).

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України від 16 січня 2001 року №435-IV (далі ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ст.201 ЦК України).

Водночас, згідно з частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 року №1618-IV суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, спір між сторонами з приводу реалізації прав позивача на охорону здоров`я має вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі ««Занд проти Австрії» (Zand v. Austria) від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Поряд із цим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити.

При цьому, частиною 7 статті 170 КАС України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

На виконання вищенаведеної норми суд роз`яснює позивачеві, що заявлений до розгляду спір може бути поданий до місцевого загального суду в порядку, передбаченому ЦПК України.

Водночас, суд вважає за необхідне додатково звернути увагу позивача на те, що за змістом пункту 3 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Компетенція це сукупність повноважень, прав та обов`язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов`язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань.

Під компетенційними спорами розуміються спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень.

Компетенцію державного органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Внаслідок різного тлумачення законодавства компетенція суб`єктів владних повноважень може перетинатися, внаслідок чого виникає компетенційний спір.

Завданням суду у компетенційних спорах, з урахуванням загального завдання адміністративного судочинства є розв`язання законодавчої колізії, а також, усунення наслідків дублювання повноважень. При цьому, позивачем у компетенційних спорах є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень, відповідач, своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або у випадку, коли прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 802/833/17-а, від 26 вересня 2019 року у справі №826/7320/17 та від 29 квітня 2020 року у справі №160/1106/19.

Крім цього, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі №820/3713/17 сформовано правовий висновок, відповідно до якого компетенційними є спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Особливістю таких спорів є те, що сторонами у них - як позивачем, так і відповідачем - є суб`єкти владних повноважень. Тобто позивачем у компетенційних спорах є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень - відповідач своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або що прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

Тобто, з вищенаведеного вбачається, що спір щодо відсутності компетенції (повноважень) допускається виключно між суб`єктами владних повноважень. При цьому, позивач, який не є суб`єктом владних повноважень, не наділений адміністративною процесуальною дієздатністю щодо пред`явлення позову про визнання наявності чи відсутність компетенції (повноважень) у відповідача.

Керуючись статтями 30, 170, 242, 248, 256 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Прийняти до свого провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Криворізької міської ради про встановлення наявності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Криворізької міської ради про встановлення наявності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження надіслати позивачеві разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити позивачеві, що відповідно до частини 5 статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 КАС України.

Суддя І.В. Юхно