Справа № 160/17160/22
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач 31.10.2022 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 відносно його несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 13 жовтня 2017 року по 30 вересня 2022 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що його звільнено наказом Командувача військ оперативного командування Військової частин НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 01.09.2017 року №163 з військової служби у запас, з 13.10.2017 року виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Центрально-Міського РВК Дніпропетровської області. При цьому, за період з 01.01.2016 року по 13.10.2017 року йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. На виконання рішення Дніпропетровського оружного адміністративного суду від 20.07.2021 року по справі №160/6674/21 - на рахунок ОСОБА_1 30.09.2022 року була нарахована сума індексації грошового забезпечення у розмірі 50 159,39 грн. Позивач вважає, що ненарахування та невиплата йому середнього заробітку за час несвоєчасної виплати суми індексації грошового забезпечення є протиправною. Позивач вказує, що така затримка порушує його права та гарантії соціального захисту, що є підставою для звернення до суду з позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.11.2022 року позовна заява залишена без руху через невідповідність вимогам ст.161 КАС України, та надано позивачу строк десять днів для усунення недоліків, шляхом надання до суду уточненою позовної заяви, в якій привести позовні вимоги відповідно до вимог ст.5 КАС України.
Ухвалою суду від 22.11.2022 року позов ОСОБА_1 було повернуто позивачу, в зв`язку з не усуненням недоліків позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі у справі, після усунення позивачем недоліків своєї позовної заяви 12.04.2023 року на виконання ухвали суду від 07.04.2023 року. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Сторони в судове засідання в другий раз своїх представників не направили, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.
31.05.2023 року на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та його представника за наявними у справі доказами.
Згідно із ч.3 ст.194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Частиною 9 ст.205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Керуючись приписами статей 194, 205 КАС України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження, за наявними матеріалами справи.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, враховуючи позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3 ) проходив військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 Міністерства оборони України.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №117 від 13.10.2017 року ОСОБА_1 був звільнений у запас відповідно до ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також виключено зі списків особового складу військової частини.
18.12.2020 року позивач звернувся із заявою до відповідача з проханням донараховати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. Листом від 26.02.2021 року позивачу було відмовлено в задоволенні його заяви, посилаючись на наказ Міністра оборони України №550 від 24.10.2016 року, в п.8 якого зазначено, що місячна додаткова грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення.
Вважаючи дії ВЧ НОМЕР_1 протиправними, позивач звернувся до суду із позовною заявою.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 року у справі №160/5607/21 позовну заяву ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено, а саме:

- визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 які виразилися у відмові донарахування та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди;

- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 24 календарних роки з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

Позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому за період з 01.01.2016 року по дату звільнення індексацію грошового забезпечення. Однак, листом від 09.03.2021 року відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2021 року у справі №160/6674/21, яке постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 03.12.2021 року залишено без змін, позовну заяву ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 1 січня 2016 року по 13 жовтня 2017 року;

- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 13 жовтня 2017 року.

08.11.2021 року на виконання рішення суду від 29.06.2021 року у справі №160/5607/21 відповідач провів розрахунок у розмірі 49 211,47 грн.

Позивач вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені звернувся з позовом до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.03.2022 року у справі №160/24662/21 позовну заяву ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю, а саме:

- визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 Міністерства оборони України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 13.10.2017 року по 08 листопада 2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

28.09.2022 року на виконання рішення суду від 20.07.2021 року у справі №160/6674/21 відповідачем здійснено виплату у розмірі 3 043,98 грн.

28.09.2022 року на виконання рішення суду від 21.03.2022 року у справі №160/24662/21 відповідачем здійснено виплату у розмірі 50 165,41 грн.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та не виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 13.10.2017 року по 30.09.2022 року, позивач звернувся до суду з позовом.

Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.

Згідно із ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

В силу частин другої та третьої статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Так, непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Разом з тим, вказаними вище нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до приписів статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

При цьому, суд враховує, що за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Крім цього, у постанові від 15.09.2015 р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно з ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, в редакції на час звільнення позивача з військової служби, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також, суд враховує роз`яснення Верховного Суду України, наведені у п.20 постанові Пленуму №13 від 24.12.1999 р. Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, відповідно до яких, установивши, при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку, у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Так, остаточною датою закінчення проходження військової служби позивача є 13.10.2017 р., про що зазначено в наказі командира ВЧ НОМЕР_1 №117.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем, що відповідно до платіжного доручення №2610 від 28.09.2022 року відповідачем здійснено переказ коштів на рахунок позивача у розмірі 53 209,39 грн. Призначення платежу: перерахунок по рішенню Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2021 року №160/6674/21 - 3 043,98 грн., по рішенню Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.03.2022 року №160/24662/21 - 50 165,41 грн.

Як вже зазначалась судовим рішенням від 20.07.2021 року у справі №160/6674/21 зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 13 жовтня 2017 року.

Факт несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 13 жовтня 2017 року з вини відповідача підтверджується рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2021 року у справі №160/6674/21, яким визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 1 січня 2016 року по 13.10.2017 року та зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести вказане нарахування та виплату.

Отже, станом на дату виключення із списків особового складу військової частини відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум завершена лише 28.09.2022 року, на виконання рішення суду від 20.07.2021 року у справі №160/6674/21.

Таким чином, період з 14.10.2017 р. по 28.09.2022 р. включно є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2021 року у справі №160/6674/21. Тому, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку.

Системний аналіз норм, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі №240/6583/20, висновок якої суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.

За таких обставин, на отриману позивачем суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 13.10.2017 року у розмірі 3 043,98 грн., повинна бути нарахована компенсація за період з 14.10.2017 р. по 28.09.2022 р.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За правилами Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням.

Так, позивача звільнено 13.10.2017 року згідно із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №117.

28.09.2022 року відповідачем на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду №160/6674/21 проведено розрахунок у розмірі 3 043,98 грн.

Відповідно до довідки наданої відповідачем, грошове забезпечення позивача складає за серпень 2017 року 10 260,36 грн., за вересень 2017 року 10 990,84 грн.

Середньоденне грошове забезпечення позивача становить 352,80 грн. (сума визначена шляхом ділення заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи 21 251,20 грн. на 61 день).

Період затримки виплати індексації грошового забезпечення охоплюється з 14.10.2017 року (наступний день після звільнення) по 28.09.2022 року (зарахування на картковий рахунок позивача грошових коштів) та становить 1810 днів.

Водночас, з 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. №2352-ІХ, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з яким виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців.

З огляду на дату проведення остаточного розрахунку з позивачем 28.09.2022 року, до спірних правовідносин підлягає застосуванню змінена редакція статті (в редакції Закону України від 01.07.2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»). Зміни у ст.ст.116, 117 КЗпП України підкреслюють намір законодавця не допустити випадків, за яких порушення прав працівника на своєчасний розрахунок при звільненні триває впродовж значного періоду часу. З урахуванням цих змін працівник повинен бути зацікавленим у швидкому ініціюванню та вирішенню спору, оскільки зволікання з тих чи інших причин у зверненні до суду не даватиме підстави в подальшому претендувати на виплату суми середнього заробітку за весь період, впродовж якого триває порушення його права на своєчасне отримання грошового забезпечення.

Враховуючи приписи ст.117 КЗпП України період затримки розрахунку при звільненні обмежено шістьма місяцями, у зв`язку із чим позивачу належить до виплати компенсація у вигляді середнього заробітку за період тривалістю 184 календарних дні. Сума, визначена відповідно до Порядку №100 становить: 352,80 грн. (середньоденне грошове забезпечення позивача) * 184 (кількість днів затримки розрахунку) = 64 915,20 грн.

Водночас, суд звертає увагу, що в порівнянні з виплаченою позивачу сумою індексації грошового забезпечення (3 043,98 грн.), сума середнього заробітку за непроведення вчасного розрахунку при звільненні, не можна вважати співмірною.

Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відтак, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, де сформульована правова позиція щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне.

Істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 3 043,98 грн. (частка компенсації за індексацію грошового забезпечення) / 64 915,20 грн. х 100 = 4,68%. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 4,68% становить: 352,80 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 4,68 % = 16,51 грн., 15,51 грн. х 184 (період затримки розрахунку при звільненні обмежено шістьма місяцями) = 3 038,20 грн.

Таким чином, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд робить висновок, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 3 038,20 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім розміром грошового забезпечення.

Стосовно вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення по цій справі, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст.14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно із положеннями ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд.

За наслідками розгляду справи суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, оскільки відсутні докази, які б підтверджували намір відповідача ухилення від виконання або неможливість належного виконання судового рішення.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд вважає за можливе визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.10.2017 року по 28.09.2022 року. Також, відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд вважає за можливе зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, які були нараховані та виплачені відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2021 року у справі №160/6674/21, в розмірі 3 038,20 грн.

У задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України Про судовий збір з відповідача судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.10.2017 року по 28.09.2022 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, які були нараховані та виплачені відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2021 року у справі №160/6674/21, в розмірі 3 038,20 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Судовий збір по даній справі не стягується.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма