Справа № 380/16903/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/16903/22 пров. № А/857/5067/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.03.2023р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл., Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці та зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду проходження строкової військової служби та половини часу навчання на юридичному факультеті; спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Чаплик І.Д., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 07.03.2023р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

18.11.2022р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Львівській обл. № 64 від 25.10.2022р. про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 , яким відмовлено в проведенні перерахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 86 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та зарахуванні при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці до стажу роботи на посаді судді календарного періоду проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 17.05.1978р. по 16.06.1980р. тривалістю 02 роки 01 місяць та половину періоду навчання на юридичному факультеті у Львівському державному університеті ім.І.Франка з 25.08.1980р. по 27.06.1985р. тривалістю 02 роки 05 місяців 01 день; зобов`язати пенсійний орган, починаючи з 25.10.2022р., здійснити перерахунок та виплату, з урахуванням виплачених сум, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 в розмірі 86 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, зарахувавши при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці до стажу роботи на посаді судді календарний період проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР з 17.05.1978р. по 16.06.1980р. тривалістю 02 роки 01 місяць та половину періоду навчання на юридичному факультеті у Львівському державному університеті ім.І.Франка з 25.08.1980р. по 27.06.1985р. тривалістю 02 роки 05 місяців 01 день; стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України у Львівській обл. судові витрати у виді судового збору в сумі 1984 грн. 80 коп. (а.с.1-5, 17).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) (а.с.21-22, 34-35).

Згідно ухвали суду від 29.12.2022р. залучено до участі в справі як другого відповідача ГУ ПФ України в м.Києві (а.с.26-28).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.03.2023р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним рішення ГУ ПФ України в м.Києві № 64 від 26.10.2022р. про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 , в проведенні перерахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 86 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді та незарахування при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці до стажу роботи на посаді судді календарного періоду проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР з 17.05.1978р. по 16.06.1980р. 02 роки 01 місяць; половину періоду навчання на юридичному факультеті у Львівському державному університеті ім.І.Франка з 25.08.1980р. по 27.06.1985р. 02 роки 05 місяців 01 день; зобов`язано ГУ ПФ України у Львівській обл., починаючи з 25.10.2022р., здійснити перерахунок та виплату, з урахуванням виплачених сум, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 86 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, зарахувавши при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці до стажу роботи на посаді судді календарного періоду проходження строкової військової служби у Збройних Силах СРСР з 17.05.1978р. по 16.06.1980р. - 02 роки 01 місяць та половину періоду навчання на юридичному факультеті у Львівському державному університеті ім.І.Франка з 25.08.1980р. по 27.06.1985р. - 02 роки 05 місяців 01 день; стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у розмірі судового збору в сумі 1984 грн. 80 коп. (а.с.58-67).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України у Львівській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити у повному обсязі (а.с.71-78).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що приписами ст.137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено вичерпний перелік посад, робота на яких зараховується до стажу роботи на посаді судді. Цим переліком не передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання на юридичному факультеті та періоду проходження строкової військової служби.

З огляду на норми ч.3 ст.142 вказаного Закону пенсійним органом правомірно здійснено розрахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 із суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, в розмірі 78 відсотків.

Також згідно попереднього законодавства вказані періоди зараховувалися до стажу лише для призначення на посаду судді, а не безпосередньо до суддівського стажу, який дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді.

Водночас, покликання суду на п.11 Перехідних положень Закону № 2453 (в редакції, чинній до 28.03.2015р.), згідно якого судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом, є помилковими, оскільки Закон № 2453 втратив чинність з дня набрання чинності Законом № 1402, крім окремих його положень.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін (а.с.78), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянтом подану апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі.

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 є суддею у відставці та перебуває на обліку у відповідача ГУ ПФ України у Львівській обл. з 01.07.2020р. як одержувач щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Розрахунок щомісячного довічного грошового утримання проведено із суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (у розмірі 78 %).

Відповідно до розрахунку Самбірського міського суду Львівської обл. стаж позивача станом на день звільнення з посади судді становить 41 рік 10 місяців 20 днів, який складається з наступного:

учитель фізкультури Голівської восьмирічної школи Верховинського району Івано-Франківської обл. з 15.08.1977р. по 24.04.1978р., що становить 08 місяців 10 днів;

проходження строкової військової служби у Збройних силах України з 17.05.1978р. по 16.06.1980р., що становить 02 роки 01 місяць;

студент юридичного факультету ЛДУ ім.І.Франка з 25.08.1980р. по 27.06.1985р., що становить 04 роки 10 місяців 03 дні;

народний суддя Самбірського міського народного суду з 24.03.1986р. по 27.03.2004р., що становить 18 років 04 дні;

суддя Самбірського міськрайонного суду Львівської обл. з 28.03.2004р. по 30.06.2020р., що становить 16 років 03 місяці 03 дні (а.с.9).

Тривалість стажу на посаді судді складає 34 роки 03 місяці 07 днів - з 24.03.1986р. по 30.06.2020р. у Самбірському міськрайонному суді Львівської обл. (а.с.9).

25.10.2022р. позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до ГУ ПФ у Львівській обл. про здійснення перерахунку призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розрахунку від заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді та зарахування до стажу роботи судді, що дає право на відставку та отримання довічного грошового утримання судді у відставці:

календарного періоду проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 17.05.1978р. по 16.06.1980р., який становить 02 роки 01 місяць (згідно даних трудової книжки серії НОМЕР_1 та військового квитка серія НОМЕР_2 );

половини календарного періоду денного навчання у Львівському державному університеті з 25.08.1980р. по 27.06.1985р., який становить 02 роки 05 місяців 01 день (згідно даних трудової книжки серії НОМЕР_1 та диплому серії НОМЕР_3 ).

На думку позивача, його сукупний стаж, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 38 років 09 місяців 08 днів, який дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 86 відсотків.

Відповідно до п.4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р., за принципом екстериторіальності було визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - ГУ ПФ України в м.Києві.

Рішенням ГУ ПФ України в м.Києві № 64 від 26.10.2022р. позивачу відмовлено у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з підстав незарахування до стажу роботи на посаді судді половини періоду навчання у вищому навчальному закладі, роботу старшим юрисконсультом та час проходження строкової військової служби, оскільки Законом України «Про судоустрій і статус суддів» вказане не передбачено (а.с.8).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання дане питання врегульовано положеннями Закону України № 1402-VIII від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів».

Абзацом 4 п.34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Отже, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. При обчисленні стажу, який дає право на відставку, окремо варто застосовувати положення ч.1 ст.137 згаданого Закону, положення ч.2 цієї статті як стаж, який зараховується додатково.

На час призначення позивача на посаду судді питання визначення стажу, який давав право на відставку судді, регулювалося ч.4 ст.43 Законом України № 2862-ХІІ від 15.12.1992р. «Про статус суддів» та Указом Президента України № 584/95 від 10.07.1995р. «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів».

Вказаними актами було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби.

Таким чином, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби, є неправомірним.

Враховуючи те, що стаж ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового отримання судді у відставці становить 38 років 09 місяців 08 днів (повних 38 роки), у відповідності до положень ч.3 ст.142 Закону № 1402-VIII, позивач має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 86 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (50 відсотків + 2 відсотки х 18 років = 86 відсотків).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Спірні у цій справі правовідносини виникли стосовно правомірності дій відповідача щодо обчислення довічного грошового утримання у відсотках із застосуванням положень ч.3 ст.142 Закону України № 1402-VІІІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» та з врахуванням усього стажу роботи позивача на посаді судді, у тому числі, з включенням до такого стажу періодів строкової служби в армії та половини строку навчання за денною формою у вищому навчальному закладі.

Отже, для правильного вирішення цього спору належало з`ясувати, чи підлягають застосуванню до спірних правовідносин норми ч.3 ст.142 Закону України № 1402-VІІІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів» стосовно обчислення розміру спірного довічного грошового утримання у відсотках з включенням до стажу роботи на посаді судді періодів служби в армії та половини строку навчання за денною формою у вищому навчальному закладі, які, на переконання позивача, повинні були бути враховані відповідачем.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України № 1402-VІІІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів».

За приписами ч.1 ст.142 цього Закону суддя, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

При цьому, суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (ч.2 ст.142 вказаного Закону).

Досліджуючи поняття щомісячне довічне грошове утримання судді, Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення № 18-рп/2011 від 14.12.2011р. вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний Суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

У Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.2013р. (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Крім цього, зазначений підхід до статусу судді у відставці та питання належного матеріального забезпечення суддів у відставці знайшов своє продовження у Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2016 від 08.06.2016р., у абзаці 2 п.3 мотивувальної частини якого Суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.

Відповідно до ч.3 ст.142 Закону № 1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Частинами 4 та 5 ст.142 Закону № 1402-VIII передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч.3 ст.135 Закону № 1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Разом з цим, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1402-VIII були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

Так, пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII було визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01.01.2017р. отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI.

Відповідно до п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI.

Законом України № 193-ІХ від 16.10.2019р. «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», який набрав чинності 07.11.2019р., було виключено зазначені пункти 22, 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII.

Відповідно до п.24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2020 року:

а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону № 2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Однак, рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2020 від 18.02.2020р. визнані такими, що не відповідають Конституції України, положення п.25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII зі змінами.

Так, у пунктах 16, 17 вказаного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України).

Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 № 10-рп/2013).

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абзаци п`ятий, шостий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 №3-рп/2013).

Отже, судді, які вже перебувають у відставці та досягли шістдесятип`ятирічного віку, з об`єктивних причин не мають можливості пройти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді і пропрацювати після цього три роки, що є обов`язковою умовою для отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом № 1402-VIII.

Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.

Також Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.

У зв`язку з викладеним, Конституційний Суд України рішенням від 18.02.2020р. у справі № 2-р/2020 визнав неконституційним п.25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 2-р/2020 від 18.02.2020р. Закон № 1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що Конституційний Суд України визнав неконституційним весь п.25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, у тому числі й щодо можливості обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання відповідно до положень Закону № 2453-VI.

На час виникнення спірних відносин у цій справі, право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, його розмір, а також його перерахунок врегульовано положеннями ст.142 Закону № 1402-VIII, частиною четвертою якої передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Водночас, частиною третьою цієї статті визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Наведена норма неконституційною не визнавалась.

За наведеного правового регулювання до відносин з визначення відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці при проведенні його перерахунку відповідно до ч.4 ст.142 Закону №1402-VIII повинні застосовуватись виключно норми цього Закону.

Окрім цього, усі без винятку судді, незалежно від того, чи вийшли вони у відставку відповідно до Закону № 2453-VI, або вийшли чи вийдуть у відставку відповідно до Закону № 1402-VIII, мають однакові за змістом та обсягом, єдині конституційно-правовий статус і гарантії незалежності, рівні правові можливості, у тому числі, щодо реалізації ними права на відставку та отримання довічного грошового утримання у належному розмірі, зокрема, із збільшенням розміру щомісячного довічного грошового утримання на два відсотки за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, як це встановлено ч.3 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Вказана позиція узгоджується й з висновками Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», викладеними у постанові від 08.11.2021р. у справі № 580/492/21, правовідносини у якій є аналогічними до тих, які виникли у справі, яка розглядається.

До стажу ж роботи на посаді судді, у розумінні приписів ст.137 Закону України № 1402-VІІІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів», зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Також до стажу роботи на посаді судді зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

При цьому, відповідно до абз.4 п.34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VІІІ від 02.06.2016р. «Про судоустрій і статус суддів», призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.

У контексті зазначених позивачем підстав позову, зокрема, стосовно неврахування відповідачем до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 19.06.2018р. у справі № 243/4458/17, від 13.11.2019р. у справі № 521/2593/17, від 05.12.2019р. у справі № 592/2737/17, від 13.02.2020р. у справі № 592/5433/17, від 24.03.2020р. у справі № 559/512/17 та від 29.04.2020р. у справі № 426/12415/16-а.

У вищевказаних постановах Верховного Суду зазначено, що положеннями Закону України № 1798-VIII від 21.12.2016р. «Про Вищу раду правосуддя» були внесені зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту: «Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)».

Зазначена норма пов`язує визначення законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи на посаді судді, із часом призначення чи обрання суддею, на чому також акцентовано увагу у постанові Верховного Суду від 19.06.2018р. у справі № 243/4458/17.

За правилами ч.1 ст.120 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній на час звільнення позивача з посади судді, було передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно з вимогами ст.135 цього Закону до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

Водночас, відповідно до п.11 Перехідних положень Закону України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів», в редакції чинній до 28.03.2015р., судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів» зазначені правовідносини регулювались Законом України № 2862-ХІІ від 15.12.1992р. «Про статус суддів», який діяв станом на день призначення позивача на посаду судді.

Відповідно до ч.1 ст.43 зазначеного Закону кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Згідно з ст.1 Указу Президента України № 584/95 від 10.07.1995р. «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», чинного на день призначення позивача на посаду судді, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом України № 2453-VI від 07.07.2010р. «Про судоустрій і статус суддів», було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби. Невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, цих періодів і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Зазначена правова позиція неодноразова застосовувалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 09.11.2018р. справі № 243/4794/17, від 11.12.2018р. у справі № 522/5168/17 та від 30.01.2020р. у справі № 592/3694/17 і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від вказаної позиції.

Таким чином, не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби, є неправомірним.

З диплому позивача серії НОМЕР_3 , виданого 27.06.1985р. слідує, що ОСОБА_1 навчався на юридичному факультеті Львівського державного університету ім.І.Франка на денній формі навчання з 25.08.1980р. по 27.06.1985р., разом 04 роки 10 місяців 3 дні (а.с.14).

Із військового квитка серія НОМЕР_2 від 03.02.1986р. убачається, що позивач проходив строкову військову службу у Збройних Силах СРСР з 17.05.1978р. по 16.06.1980р., що становить 02 роки 01 місяць (а.с.12).

Отже, до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 повинно бути враховано:

служба в армії 02 роки 01 місяць;

половина строку навчання на юридичному факультеті ЛНУ ім.Івана Франка 02 роки 05 місяців 01 день;

робота на посаді судді Самбірського міського народного суду 18 років 04 дні;

робота на посаді судді Самбірського міськрайонного суду 16 років 03 місяці 03 дні.

Всього стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача становить 38 років 09 місяців 08 днів.

Враховуючи те, що стаж ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового отримання судді у відставці становить 38 років 09 місяців 08 днів (повних 38 роки), у відповідності до положень ч.3 ст.142 Закону № 1402-VIII, позивач має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 86 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (50 відсотків + 2 відсотки х 18 років = 86 відсотків).

Таким чином, невключення відповідачем до відповідного стажу роботи позивача на посаді судді вказаних вище періодів для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання, є неправомірним.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» (Рішення від 02.11.2004р., п.53) ЄСПЛ зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У Рішенні від 20.11.2011р. у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п.70).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р.). Зокрема, у п.23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення, із вищевказаних мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України у Львівській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.03.2023р. в адміністративній справі № 380/16903/22 залишити без задоволення, а вказані рішення суду - без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Дата складання повного тексту судового рішення: 08.06.2023р.