Справа № 420/7452/21
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

08 червня 2023 року

м. Київ

справа №420/7452/21

адміністративне провадження № Зв/990/32/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Соколова В.М.,

суддів: Загороднюка А.Г., Єресько Л.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.В.,

представника відповідачів Плясун Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 31 січня 2023 року у справі № 420/7452/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

І. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

У травні 2021 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №14 від 09 березня 2021 року про неуспішне проходження атестації прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Одеської обласної прокуратури №748к від 18 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 31 березня 2021 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Чорноморської окружної прокуратури Одеської області або рівнозначній посаді прокурора окружної прокуратури в Одеській області та вжити негайне виконання рішення суду в цій частині;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2021 року до дня поновлення на роботі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що наказом керівника Одеської обласної прокуратури № 748к від 18 березня 2021 року його звільнено із займаної посади та органів прокуратури на підставі пункту частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі також - Закон № 1697-VII) з 31 березня 2021 року. На час його звільнення ліквідації, реорганізації чи скорочення штатів Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області не відбувалося, а тому вважав, що підстава звільнення зазначена у наказі є протиправною, а сам наказ підлягає скасуванню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ керівника Одеської обласної прокуратури №748к від 18 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 31 березня 2021 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області з 31 березня 2021 року.

Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 березня 2021 року по 31 серпня 2021 року у розмірі 117 598 гривень.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області з 31 березня 2021 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення кадрової комісії є правомірним, оскільки відомість про результати складання іспиту містить підпис позивача, підпис і прізвище особи, що зафіксувала результати тестування, і при цьому відсутні будь-які зауваження щодо проходження тестування. Суд зазначив, що позивачем не надано доказів звернення до комісії з приводу неналежного функціонування комп`ютерної техніки саме під час проходження ним тестування, що, на думку позивача, слугувало причиною не набрання достатньої кількості балів, а також щодо дій працівників, які забезпечували технічну підтримку комп`ютерної техніки. Також суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість рішення кадрової комісії про відмову позивачу у призначенні нового дня для складання іспиту на загальні здібності і навички, оскільки прокурор із відповідною заявою до членів комісії під час проходження тестування не звертався, а вказав цю обставину лише після неуспішного його проходження. До того ж, доказів наявності технічної несправності комп`ютерної техніки чи програмного забезпечення до суду не надано та судом не встановлено, що саме в день складання іспиту позивачем було зафіксовано технічні проблеми, які могли б вплинути на результати тестування позивача. Суд констатував, що прокурор заяви про перенесення дати іспиту, як це передбачено пунктом 11 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року № 221, завчасно до комісії не подав та фактично використав своє право на проходження відповідного етапу атестації.

Попри це, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням законодавства, оскільки посилання відповідача у спірному наказі на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII без зазначення конкретної підстави для звільнення породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення. Відповідачі не надали суду доказів ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому позивач обіймав посаду. Також відповідачами не підтверджено належними та допустимими доказами скорочення кількості прокурорів Іллічівської місцевої прокуратури Одеської обласної прокуратури на день звільнення позивача. Наведені обставини стали підставою для визнання протиправним та скасування спірного наказу про звільнення позивача, поновлення його на посаді, з якої було звільнено та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2022 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №14 від 09 березня 2021 року «Про неуспішне проходження атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки» прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову.

Визнано протиправним та скасовано рішення Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №14 від 09 березня 2021 року «Про неуспішне проходження атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки» прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу керівника Одеської обласної прокуратури №748к від 18 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 31 березня 2021 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінено, викладено мотивувальну частину у редакції вказаної постанови, а абзац четвертий резолютивної частини рішення суду першої інстанції викладено у наступній редакції:

«Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2021 року по 31 серпня 2021 року у розмірі 116 467,25 гривень.».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції у частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у даному випадку юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором. Отже, на переконання суду апеляційної інстанції, визначальним при вирішенні цього спору є відповідність спірного рішення комісії вимогам пункту 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 14 від 09 березня 2021 року, апеляційний суд зазначив, що заява позивача про наявність технічних проблем під час проходження ним тестування, кадровою комісією не була розглянута, а відповідач обмежився лише вказівкою на те, що під час проходження тестування прокурор не звертався до лікаря та до представників кадрової комісії та робочої групи для фіксації технічної несправності комп`ютерної техніки чи програмно-апаратного комплексу з метою складення відповідних актів. Отже, оцінюючи наведені дії відповідачів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачі вдались до надто жорсткої інтерпретації відповідного законодавства, а відтак не розгляд заяв позивача по суті питань з боку суб`єктів владних повноважень є надмірним формалізмом та непропорційним між застосованими засобами та поставленою метою.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що відсутність матеріалів тестування, унеможливлює встановити обґрунтованість рішення та прозорість процедури тестування; не надання відповіді на зауваження позивача з питань, котрі є важливими для вирішення спору з формальних причин; застосування до спірних правовідносин чинного наказу Офісу Генерального прокурора №474 від 07 жовтня 2020 року, окремо, на переконання суду апеляційної інстанції, самі по собі не є підставою для визнання спірного рішення непропорційним легітимній меті, яка переслідувалася при здійсненні такого втручання, проте їх сукупність (кумулятивний ефект) з урахуванням обраного судом критерію доведення обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, свідчать про те, що відповідач при вирішенні спірного питання діяв непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення якого спрямоване це рішення.

Саме із цих міркувань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що хоча спірне рішення кадрової комісії є формально законним, проте така сукупність дій та рішень відповідачів не свідчать про те, що останнє є пропорційним переслідуваній законній меті, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Окремо суд апеляційної інстанції звернув увагу на неправильне визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за 31 березня 2021 року (останній до звільнення робочий день на посаді), за який позивачу виплачено заробітну плату та змінив рішення суду першої інстанції в цій частині, виклав абзац 4 резолютивної частини в іншій редакції.

Верховний Суд постановою від 31 січня 2023 року скасував рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2022 року та ухвалив у справі №420/7452/21 нову постанову, якою відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) про визнання протиправними та скасування наказу.

Ухвалюючи нову постанову про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд зазначив про те, що питання застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зіставленні з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19 вересня №113-IХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-IХ) за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом. Так, Верховний Суд зауважив, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, у даному випадку є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором регіональної прокуратури, а не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів. З огляду на це Суд дійшов висновку про те, що відповідачем обґрунтовано визначено звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII з підстав, передбачених підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX.

Також Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №14 від 09 березня 2021 року, оскільки позивач за результатами складення іспиту набрав 90 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту, а отже, його правомірно не було допущено до наступного етапу атестації та ухвалено рішення про неуспішне проходження ним атестації.

II. ПРОВАДЖЕННЯ ЗА ВИКЛЮЧНИМИ ОБСТАВИНАМИ

03 квітня 2023 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 31 січня 2023 року на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.

Підставою для звернення до Суду з цією заявою її автор зазначає Рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX (щодо гарантій незалежності прокурора).

У цьому Рішенні Конституційний Суд України, відповідаючи на питання, порушені у конституційній скарзі (щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, згідно з яким: «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII), дійшов таких висновків: (1) оспорюваний припис Закону № 113-IX є таким, що суперечить статті 6, частині другій статті 19, частині другій статті 85, частині другій статті 1311 Конституції України; (2) оспорюваний припис Закону № 113-IX не відповідає конституційному принципові верховенства права в аспекті вимоги юридичної визначеності, унаслідок чого цей припис не можна вважати «правом» у державі, керованій верховенством права (правовладдям).

Ураховуючи це Рішення і викладені у ньому мотиви, заявник просить переглянути постанову Верховного Суду від 31 січня 2023 року у справі № 420/7452/21 за виключними обставинами, за наслідками чого скасувати вказану постанову суду касаційної інстанції і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні касаційних скарг Офісу Генерального прокурора та Одеської обласної прокуратури і залишити частково рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2022 року в силі.

Обґрунтовуючи подану заяву ОСОБА_1 зазначає про те, що оскільки при вирішенні справи був застосований пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, який відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023 визнаний неконституційним, то написання ним заяви, що містила намір пройти атестацію з одночасним погодженням на всі умови проходження такої атестації, не можна вважати правомірною підставою для проходження атестації у встановленому порядку. Відповідно, подальше його атестування відповідно до вимог Закону № 113-IX, а також прийняті за його результатами рішення кадрової комісії і наказ про звільнення є незаконними.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2023 року відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 31 січня 2023 року у справі №420/7452/21.

12 квітня 2023 року на адресу суду касаційної інстанції надійшли пояснення Офісу Генерального прокурора на заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, в яких зазначено, що ця заява є безпідставною і необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Відповідач зауважив, що за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23 січня 2019 року (справа № 820/2462/17), від 19 листопада 2018 року (справа №755/4893/18 (755/18431/15-а), від 15 травня 2019 року (справа № 640/20317/16а), від 23 грудня 2019 року (справа № 814/1274/17), від 17 березня 2020 року (справа №826/7286/18). Окрім того, відповідач зазначив, що на момент вирішення цієї справи судами попередніх інстанцій та ухвалення оскаржуваної постанови положення пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ були чинними і неконституційними не визнавалися.

08 травня 2023 року на адресу суду касаційної інстанції надійшли пояснення Одеської обласної прокуратури на заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, які з точки зору аргументів та позиції є аналогічними тим, що викладені у поясненнях Офісу Генерального прокурора.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2023 року закінчено підготовчі та призначено заяву ОСОБА_1 до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08 червня 2023 року.

08 червня 2023 року на електронну адресу Суду від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення до заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

У судовому засіданні представник відповідачів Плясун Г.С. заперечила проти задоволення заяви про перегляд рішення суду за виключними обставинами.

Заявник у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

ІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Положеннями частини першої статті 361 КАС України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто, зокрема, за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Частиною шостою статті 361 КАС України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Згідно з частинами першою, другою статті 365 КАС України, заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Заявник визначає підставою для перегляду ухваленого у цій справі судового рішення наявність виключної обставини, передбаченої пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а саме, встановлену Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві І перехідні положення» Закону № 113-IX, відповідно до якого з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Верховного Суду від 31 січня 2023 року, яку просить переглянути заявник у зв`язку з виключними обставинами, скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2022 року та ухвалено нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) про визнання протиправними та скасування наказу.

У вимірі доводів і вимог заяви ОСОБА_1 слід зауважити, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, уже було предметом розгляду Верховного Суду. Зокрема, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду розглядала це питання в аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами з указаної нормативної підстави.

Так, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18 сформульовано висновок про те, що судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами з указаної нормативної підстави. Також у цій постанові зазначено, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення суду першої інстанції положення вказаної норми були чинними та підлягали застосуванню.

У подальшому наведена позиція була підтримана в ухвалах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19 та від 22 грудня 2022 року у справі № 805/1312/16-а.

Аналогічний підхід Верховний Суд застосував і під час розгляду заяв про перегляд за виключними обставинами судового рішення у справах № 600/1450/20-а, № 140/11713/20, № 240/35883/21, № 200/5229/20-а, № 420/1255/21, № 160/6238/20, № 420/1319/21, № 420/4572/20, № 380/21729/21, № 580/2313/20, № 620/4397/20.

Тож дотримуючись усталеної правової позиції щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, колегія суддів у цій справі зважує на те, що постанова Верховного Суду (ухвалена у складі колегії суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді) від 31 січня 2023 року у справі № 420/7452/21, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно це судове рішення не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

Одночасно Суд зауважує, що згідно з частиною першою статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Частиною другою статті 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав про те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив про те, що: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».

Тобто, рішення Конституційного Суду України не має ретроспективної (ретроактивної) дії та поширюється лише на правовідносини, які виникли після його ухвалення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01 березня 2023 року, пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві І перехідні положення» Закону № 113-IX від 19 вересня 2019 року, який визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їхнього окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, передусім має значення як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, уже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

За наведених обставин і міркувань колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 31 січня 2023 року у справі 420/7452/21 за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі. У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу (частина перша статті 369 КАС України).

Керуючись статтями 359, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 31 січня 2023 року за виключними обставинами.

Постанову Верховного Суду від 31 січня 2023 року у справі № 420/7452/21 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений та підписаний 09 червня 2023 року.

Головуючий суддя В. М. Соколов

Судді Л. О. Єресько

А. Г. Загороднюк