Справа № 640/24086/21
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Кучми А.Ю., Бєлової Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій,-

В С Т А Н О В И Л А:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 на підставі пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року та з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити і здійснити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 на підставі пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення за призначенням пенсії, а саме з 06 листопада 2020 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві прийняти ОСОБА_1 довідку про заробітну плату №22-1/09.2 та здійснити обрахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням вказаної довідки з дня звернення за призначенням пенсії, а саме з 26 травня 2021 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати ОСОБА_1 при призначенні пенсії страховий стаж за період з 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року та з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року та з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати ОСОБА_1 при призначенні пенсії страховий стаж за період з 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року та з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 на підставі пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 на підставі пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення за призначенням пенсії, а саме з 26 травня 2021 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві прийняти довідку про заробітну плату ОСОБА_1 №22-1/09.2 від 02 березня 2021 року.

В іншій частині адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах по Списку №1.

До вказаної заяви додано: військовий квиток; диплом (свідоцтво, атестат) про навчання; довідку із СПОВ про заробітну плату з 01 липня 2000 року по день звернення; довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; заяву про спосіб виплати пенсії; паспорт довіреної особи; протокол; довіреність; паспорт або ID-картка або посвідка; трудову книжку або документи про стаж.

Крім того, листом від 03 червня 2021 року представник позивача засобами поштового зв`язку скерував до пенсійного органу довідки, які підтверджують пільговий стаж по Списку №1 ОСОБА_1 , зокрема, довідку про підтвердження наявного пільгового трудового стажу для призначення пенсії №22/09.2 від 02 березня 2021 року, видану «Донецькою вугільною енергетичною компанією»; довідку про заробітну плату за період з 01 липня 1988 року по 30 вересня 1994 року №22-1/09.2 від 02 березня 2021 року, видана «Донецькою вугільною енергетичною компанією»; довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії №22-2/09 від 02 березня 2021 року, видану «Донецькою вугільною енергетичною компанією».

За результатами розгляду заяви позивача та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом №2600-0210.8.92925 від 07 червня 2021 року повідомило, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії, оскільки в матеріалах пенсійної справи відсутні накази про атестації, відсутня пільгова довідка та не підтверджено первинними документами робота за Списком №1. Також повідомлено, що до страхового стажу не зараховано період з 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року, оскільки печатка не придатна для прочитання; з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року, оскільки печатка не придатна для прочитання та відсутні дані за цей період в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивач, вважаючи відмову відповідача протиправною, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з п. 2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 Закону №1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На підставі п. 3 ч. 2 ст. 114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається чоловікам, які працюють трактористами-машиністами і безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 року (далі - Закон №1788-XIІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

На підставі ч. 1 ст. 62 Закону №1788-XII основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Згідно з п. 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Судом першої інстанції встановлено, що з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки (яка була надана і відповідачу при зверненні із заявою про призначення пенсії) вбачається, що позивач 14 липня 1988 року згідно наказу №505/к від 18 липня 1988 року прийнятий учнем гірника з повним підземним робочим днем в шахті у «Шахті імені 60-річчя Радянської України».

Згідно записів трудової книжки №5-6 позивач 31 серпня 1988 року переведений на посаду гірника 3 р. з повним підземним робочим днем в шахті (наказ №619/к від 02 вересня 1988 року); 03 квітня 1989 року переведений на посаду гірника очисного вибою 5 р. з повним підземним робочим днем в шахті (наказ №282/к від 03 квітня 1989 року).

Також, наявними записами в трудовій книжці підтверджується, що 12 липня 1999 року позивач переведений машиністом підземних машин з повним підземним робочим днем в шахті (наказ №401/к від 11 липня 1994 року), а з 03 вересня 1994 року позивач звільнений із займаної посади згідно наказу №490/к від 29 серпня 1994 року.

Судова колегія, як і суд першої інстанції, звертає увагу на те, що в трудовій книжці йдеться посилання на відповідні накази, як на підставу внесення записів, вони завірені підписами повноважних осіб та печатками, не містять виправлень, підчисток, тобто оформлені належним чином, що не викликає у суду сумнівів у їх достовірності.

Вказані записи також підтверджуються довідками: про підтвердження наявного пільгового трудового стажу для призначення пенсії №22/09.2 від 02 березня 2021 року, видану «Донецькою вугільною енергетичною компанією»; про заробітну плату за період з 01 липня 1988 року по 30 вересня 1994 року №22-1/09.2 від 02 березня 2021 року, видана «Донецькою вугільною енергетичною компанією»; про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії №22-2/09 від 02 березня 2021 року, видану «Донецькою вугільною енергетичною компанією»

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

В матеріалах справи міститься копія довідки №3007- від 17 травня 2021 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

За приписами частини 2 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Тобто, відповідно до наведених норм закону, необхідною умовою для визнання незаконним акту органу, який знаходиться на тимчасово окупованій території є створення такого органу, обрання чи призначення у порядку, не передбаченому законом.

Суд зазначає, що позивач у період з 1988 року по 1994 рік працював ДВАТ «Шахта імені 60-річчя Радянської України», що підтверджується копією архівної довідки та записами трудової книжки.

Тобто, факт працевлаштування позивача мав місце до 20 лютого 2014 року (початок тимчасової окупації, згідно статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України») і не може піддаватися сумніву та позбавляти позивача права на отримання пенсії в повному обсязі, тільки з тих міркувань, що Україна тимчасово не здійснює контроль на території, де позивач набув стаж за період з 1988 року по 1994 рік.

Щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані намібійські винятки: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23 лютого 2016 року ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами.

В даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через неможливість перевірки достовірності інформації, у зв`язку з наданням довідки підприємством, що знаходиться на території, непідконтрольній українській владі.

Порядок призначення пенсій на пільгових умовах за п. «в» ч. 1 ст. 13 Закону №1788 роз`яснено у листі Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 року №7.

Колегія суддів зазначає, що записів в трудовій книжці для визначення пільгового стажу у період з 14 липня 1988 року по 03 вересня 1994 року достатньо, оскільки в трудовій книжці зазначені періоди роботи, назви професій.

Крім того, в трудовій книжці міститься посилання на відповідні накази як на підставу внесення записів, вони завірені підписом повноважної особи та печаткою, не містять виправлень, тобто оформлені належним чином, що не викликає у суду сумніву щодо їх достовірності.

При цьому, зазначені записи в трудовій книжці позивача в установленому порядку недійсними не визнані.

Тобто, трудова книжка містить необхідні дані для підтвердження наявності у позивача спеціального пільгового трудового стажу.

Додатково колегія суддів зазначає, що позивач у період з 1988 року по 1994 рік працював ДВАТ «Шахта імені 60-річчя Радянської України», що підтверджується копією архівної довідки та записами трудової книжки.

Тобто, факт працевлаштування позивача мав місце до 20 лютого 2014 року (початок тимчасової окупації, згідно статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України») і не може піддаватися сумніву та позбавляти позивача права на отримання пенсії в повному обсязі, тільки з тих міркувань, що Україна тимчасово не здійснює контроль на території, де позивач набув стаж за період з 1988 року по 1994 рік.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що надані до пенсійного органу докази у своїй сукупності підтверджують роботи позивача , тому позивач відповідно має право на зарахування вищевказаного стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Щодо тверджень апелянта щодо відсутності наказів про атестацію, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з пунктами 1, 2, 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року №442, атестація робочих місць за умовами праці (надалі - атестація) проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.

Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між роботодавцем і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше ніж один раз на п`ять років. До складу комісії включається уповноважений представник виборного органу первинної профспілкової організації, а в разі відсутності профспілкової організації - уповноважена найманими працівниками особа.

Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Згідно із пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 01.12.2005 за № 1451/11731 (далі - Порядок № 383), при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92 (приклади у додатках 1, 2).

Згідно з пунктом 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.92 № 442 (далі - Порядок № 442), атестація робочих місць за умовами праці (далі - атестація) проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років.

Зазначена постанова набула чинності з 21 серпня 1992 року, відтак при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, певного 5-річного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами праці після 21 серпня 1992 року, відповідне право впродовж цього періоду повинне бути підтверджене за результатами атестації (пункт 4.1 Порядку № 383).

Відповідно до пункту 4.3 Порядку №383 у разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць), до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Відповідно до пункту 4.5 Порядку № 383, якщо ж атестація з 21 серпня 1992 року не проводилася чи за результатами атестації, вперше проведеної після 21 серпня 1997 року право не підтвердилось, до пільгового стажу зараховується лише період роботи із шкідливими умовами праці на даному підприємстві, в установі чи організації до 21 серпня 1992 року включно, тобто до набуття чинності Порядком проведення атестації робочих місць. У такому ж порядку зараховується пільговий стаж, якщо за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 року, право на пільгове пенсійне забезпечення не підтвердилось.

Наявними матеріалами справи, зокрема довідкою №22/09.2 від 02 березня 2021 року підтверджується факт проведення атестації робочих місць згідно наказів від 03 квітня 1995 року №190-к, від 19 вересня 2000 року №539-к та від 19 жовтня 2001 року №533-к, тобто після 21 серпня 1992 року.

Також в матеріалах справи міститься копія протоколу засідання атестаційної комісії по шахті імені 60-річчя Радянської України від 12 вересня 1996 року, згідно якого до Списку №1 виробництв, робіт, професій, посад та показників, які дають право на пільгове пенсійне забезпечення віднесено, зокрема, всі робочі, заняті повний робочий день на підземних роботах, в т.ч. гірника очисного вибою; гірник підземний; машиніст підземних установок, тобто посади та професії, які обіймав позивач у період з 1988 року по 1994 року.

З урахуванням наведеного в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що подані позивачем до заяви про призначення пенсії документи підтверджують як наявність пільгового стажу за Списком №1, так і проведення атестації робочих місць.

Аналіз наведених обставин у сукупності свідчить, що позивачем надано всі необхідні підтверджуючі документи спірного стажу роботи на пільгових умовах, відтак незарахування відповідачем їх при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії на пільгових умовах не узгоджується з нормами чинного законодавства.

В частині посилань апелянта про те, що періоди з 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року та з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року не зараховані до страхового стажу, адже печатка не придатна для прочитання, колегія суддів виходить з наступного.

Так, станом на час внесення спірних записів діяли вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Вимогами пункту 2.4 Інструкції №58 визначено, що записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

У той же час, здійснення записів у трудовій книжці роботодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе невчинення такого запису не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року по справі № 677/277/17, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Окрім того, суд зауважує, що Верховний Суд у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 04 вересня 2018 року у справі №423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Водночас, колегвєю суддів встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а саме відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

Також колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Апелянтом не врахувано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Крім того, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 21 лютого 2018 року в справі №687/975/17.

З огляду на зазначене колегія суддів не приймає доводи відповідача про те, що стаж роботи позивача за період 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року та з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року не підтверджений належними доказами.

Стосовно посилання апелянта на відсутність даних за цей період (з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року) в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, колегія суддів зазначає, що згідно положень статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Датою набрання чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є 01 січня 2004 року.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

При цьому, основним документом, що підтверджує стаж роботи до 01 січня 2004 року є трудова книжка.

І хоча відомості про періоди трудової діяльності застрахованих осіб є підставою для призначення та розрахунку пенсійних виплат, однак помилкова відсутність таких відомостей в Реєстрі застрахованих осіб, за умови наявності відповідних записів у трудовій книжці до 01 січня 2004 року, не повинна порушувати право застрахованої особи на одержання виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, адже на законодавчому рівні передбачено, що до 01 січня 2004 року основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Відтак, на думку суду, посилання апелянта в даній частині є таким, що не узгоджується з нормами чинного законодавства. Водночас, наявними в трудовій книжці записами підтверджується трудовий стаж у вказаний період з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року.

В частині вимог щодо зобов`язання відповідача прийняти довідку про заробітну плату №22-1/09.2 та здійснити обрахунок та виплату пенсії позивачу з урахуванням вказаної довідки з дня звернення за призначенням пенсії, а саме з 26 травня 2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог статті 40 Закону України ««Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено порядок визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії.

У відповідності до частини 1 вказаної статті для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

За вибором особи, яка звернулася за призначенням пенсії, з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, виключаються періоди до 60 календарних місяців страхового стажу, з урахуванням будь-яких періодів незалежно від перерв, що включаються до страхового стажу згідно з абзацом третім частини першої статті 24 цього Закону, та будь-якого періоду страхового стажу підряд за умови, що зазначені періоди в сумі складають не більш як 10 відсотків тривалості страхового стажу, врахованого в одинарному розмірі.

Пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: за бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року (додаток 5) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

Наявними матеріалами справи не підтверджуються доводи позивача, що відповідач при прийнятті заяви про призначення пенсії відмовив у прийнятті довідки про заробітну плату (дохід).

Водночас, представник позивача заявою від 03 червня 2021 року просив Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві долучити до матеріалів пенсійної справи, зокрема, довідку про заробітну плату за період з 01 липня 1988 року по 30 вересня 1994 року №22-1/09.2 від 02 березня 2021 року, видану «Донецькою вугільною енергетичною компанією». В додаток до вказаної заяви додано оригінал довідки про заробітну плату №22-1/09.2 від 02 березня 2021 року, видану «Донецькою вугільною енергетичною компанією».

Однак, листом від 10 червня 2021 року №2600-1201-8/96297 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило, що заява про обчислення пенсії за віком від 03 червня 2021 року залишається без виконання, зокрема, і у зв`язку з тим, що відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII, документи, які видані органами або особами на тимчасово окупованій території є недійсними та не підлягають реєстрації.

Судом вище по тексту уже надано оцінку довідкам, виданим позивачу щодо підтвердження його трудового стажу та відповідно отримуваної ним заробітної плати в період до початку окупації та не може піддаватися сумніву та позбавляти позивача права на отримання пенсії в повному обсязі, тільки з тих міркувань, що Україна тимчасово не здійснює контроль на території, де позивач набув стаж за період з 1988 року по 1994 рік.

Крім того, право позивача надавати таку довідку пенсійному органу прямо визначена нормами чинного законодавства.

З огляду на те, що оригінал такої довідки представник позивача надсилав відповідачу, однак останній залишив її без виконання, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві прийняти довідку про заробітну плату позивача №22-1/09.2 від 02 березня 2021 року та врахувати її при вирішенні питання щодо призначення позивачу пенсії за віком.

Суд зазначає, що з урахуванням всіх фактичних обставин справи та наявних в матеріалах справи документів судом вбачається наявність у позивача стажу роботи за Списком №1 понад 6 років.

Зважаючи на те, що станом на момент звернення позивача до органу Пенсійного фонду України із заявою від 26 травня 2021 року про призначення йому пенсії він досяг 54 років та мав загальний страховий стаж понад 30 років (що відповідачем не заперечується) і, з урахуванням положень статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивач мав не менше половини стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, що становить не менше 10 років, позивач набув права на призначення йому пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку про визнання протиправною та скасування відмови у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах.

Стосовно вимоги позивача щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд виходить з наступного.

Наявною в матеріалах справи копією трудової книжки підтверджується, що стаж позивача на роботі за Списком №1 складає понад 6 років. При цьому, відповідачем підтверджено, що загальний страховий стаж позивача складає понад 30 років, а на момент звернення позивача із заявою про призначення йому пенсії досягнув 54 річного віку, тобто позивачем дотримано всіх необхідних умова для призначення йому пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд зазначає, що дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України №1058-IV є протиправними.

Зважаючи на наявність порушеного права та необхідність його відновлення, а також беручи до уваги, що позивач набув права на призначення пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку, на думку суду, наявні підстави для зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення за призначенням пенсії.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді А.Ю. Кучма

Л.В. Бєлова