Справа № 120/18502/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 р. Справа № 120/18502/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), яка подана його представником - адвокатом Кравчуком М.О., до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про стягнення середнього заробітку за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 24.10.2020 по 10.06.2021 у сумі 235017,10 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2020 № 351 у зв`язку зі звільненням з військової служби він був виключений зі списків особового складу військової частини з 23.10.2020. Водночас, як вказує позивач, на день прийняття наказу про виключенні зі списків особового складу відповідач не провів із ним розрахунку по усім видам грошового забезпечення, зокрема не було виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане під час служби речове майно. Відповідна грошова компенсація в сумі 16454,18 грн. була виплачена відповідачем лише 10.06.2021.

На переконання позивача, здійснивши із ним повний розрахунок лише 10.06.2021, відповідачем недотримано вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та не виплачено середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в період часу з 24.10.2020 по 10.06.2021, що є наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Вважаючи наведене порушення своїх прав, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом з вимогою у стягненні середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні за період з 24.10.2020 по 10.06.2021 в сумі 235017,1 грн.

Ухвалою суду від 21.12.2021 зазначену позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, які усунуто останнім 04.01.2022.

Надалі, ухвалою від 11.01.2022 судом поновлено позивачу строк звернення до суду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою встановлено відповідачу 15-ти денний строк для подання відзиву на позов.

Копія ухвали про відкриття провадження у справі від 11.01.2022 була направлена на адресу відповідача ( АДРЕСА_1 ) рекомендованим листом з повідомленням та отримана останнім 20.01.2022, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке наявне в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи, що дана справа розглядається судом в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін (в письмовому провадженні), тому розгляд справи по суті розпочався з 11.02.2022.

Втім, як в межах визначеного судом 15-ти денного строку так і до початку розгляду справи по суті відповідач відзиву на позовну заяву не подав.

Як зазначено у ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Таким чином судом вирішено здійснювати розгляд справи за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги КАС України щодо належного повідомлення сторін про розгляд справи.

Надалі, у зв`язку з введенням Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, ухвалою суду від 18.03.2022 провадження у справі було зупинено з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 236 КАС України.

17.04.2023 надійшло клопотання представника позивача про поновлення провадження у справі яке ухвалою суду від 20.04.2023 було задоволено, а провадження у справі - поновлено. А отже, згідно ч. 2, 3 ст. 237 КАС України з цього дня продовжився перебіг процесуальних строків.

Копія відповідної ухвали про поновлення провадження у справі була направлена на відому суду електронну адресу відповідача () про що свідчить довідка про доставку електронного листа від 24.04.2023.

Таким чином враховуючи, що розгляд справи по суті розпочався ще до введення на території держави воєнного стану і відповідач до того часу не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином, тому після поновлення провадження суд вважає за можливим вирішити дану справу на підставі наявних матеріалів в письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді командира 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.10.2020 № 351 позивача, у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас, виключено зі списків особового складу частини з 23.10.2020.

Вказані обставини уже є встановленими рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05.07.2021 по справі № 120/3104/21-а за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яке набрало законної сили, а тому згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України є такими, що додатковому доказуванню не підлягають.

Також згаданим судовим рішенням було встановлено, що на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу із ним не було проведено розрахунку по усім видам грошового забезпечення, зокрема не виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження служби речове майно.

В той же час, як зазначає позивач, лише 10.06.2021 відповідачем було здійснено кінцевий розрахунок та перераховано на його користь 16454,18 грн. в якості грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно. Як на доказ такої виплати позивач посилається виписку з його банківського рахунку про зарахування відповідних коштів в сумі 16371,91 грн. 10.06.2021.

Таким чином в межах спірних відносин позивач стверджує, що оскільки остаточний розрахунок із ним проведено відповідачем лише 10.06.2021, тому в відповідача виник обов`язок у відшкодуванні грошової компенсації за затримку розрахунку при звільнені згідно статті 117 КЗпП України за період з 24.10.2020 (з наступного дня після звільнення) по 10.06.2021 (по дату розрахунку).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та фактичним обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У відповідності до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 у справі N 9901/929/18 та від 14.01.2021 у справі N 9901/584/19).

Зважаючи на викладене, суд зазначає про релевантність до спірних правовідносин приписів трудового законодавства, з огляду на їх субсидіарний характер.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та інших.

Так, статтею 116 КЗпП України (в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин тобто червень 2021 року) на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23.12.2020 у справі № 825/1732/17, від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18.

В даному випадку в рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем при виключені позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (23.10.2020) не проведено з ОСОБА_1 повного розрахунку (не виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно), у зв`язку з чим є підстави вважати, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. В той же час суд вважає, що розмір такої компенсації має бути пропорційним до розміру невиплачених позивачу коштів.

Отже, застосовуючи означені підходи щодо пропорційності визначення розміру середнього заробітку до обставин цієї справи, суд враховує таке.

Визнаючись щодо дати з якої належить відраховувати період затримки остаточного розрахунку при звільнені, суд враховує, що позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 - 23.10.2020. При цьому виплата позивачу грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження служби речове майно мала місце 10.06.2021 (дата зарахування коштів в сумі 16454,18 грн. на рахунок позивача).

Відповідно, період затримки остаточного розрахунку охоплюється з 24.10.2020 по 10.06.2021, що становить 230 календарних днів.

Згідно з наявної у матеріалах справи копії довідки про заробітну плату (грошове забезпечення) ОСОБА_1 № 2962/2061, виданої військовою частиною НОМЕР_1 04.12.2020, грошове забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням з військової служби (23.10.2020) складає: серпень 2020 року - 17413,60 грн., вересень 2020 року - 24455,79 грн.

Таким чином середньоденний розмір грошового забезпечення позивача, розрахованого згідно Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, в цьому випадку становить 686,38 грн. (17413,60+24455,79) :61 кал. днів).

Із цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.10.2020 по 10.06.2021 мав би становити 157867,40 грн. (686,38 грн. х 230 календарних днів).

Проте, як вже наголошено судом вище, відповідальність в такому розмірі згідно ст. 117 КЗпП України відповідач міг би нести лише у випадку невиплати усіх належних звільненому працівникові сум. Натомість, в межах спірних правовідносин відповідач допустив часткове порушення, тобто не здійснив виплату грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 16454,18 грн.

Враховуючи означені вище правові позиції Верховного Суду, за якими розмір відповідальності відповідача повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум, тому розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у цьому випадку має визначатися виключно пропорційно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум. Тобто, суду необхідно визначити істотність частки невиплачених сум.

Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Застосовуючи саме такий підхід при вирішенні цієї справи суд зазначає, що сума невиплачених вчасно позивачу коштів становить 16454,18 грн. Відповідно, істотність частки невиплачених сум в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 24.10.2020 по 10.06.2021 становить 10,42% (16454,18 : 157867,40 х 100).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 10,42% розраховується наступним чином: 686,38 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 10,42% = 71,52 грн. - середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 71,52 грн. х 230 (днів затримки розрахунку) = 16449,60 грн.

Таким чином загальний розмір середнього заробітку, який визначений пропорційно розміру невиплачених позивачу сум за весь час затримки розрахунку при звільненні має становити 16449,60 грн.

Відтак, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 КЗпП України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, які визначені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі N 821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі N 761/9584/15-ц, суд доходить висновку що розрахований судом розмір відшкодування за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 16449,60 грн. є співмірним до суми невиплачених позивачу при звільненні з військової служби коштів (грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) та в повній мірі забезпечує компенсацію працівнику майнових втрат внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку.

Як зазначено у статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.10.2020 по 10.06.2021 в сумі 16449,60 грн.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат у справі суд враховує положення статті 139 КАС України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 2350,20 грн.

Однак, незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, в межах визначеної судом суми середнього заробітку (16449,60) мінімальна ставка судового збору згідно п.п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" становила 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 908 грн. (на час звернення позивача до суду в 2021 році).

Відтак, у зв`язку з частковим задоволенням позову, на користь позивача підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 908 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 5, 9, 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.10.2020 по 10.06.2021 в сумі 16449,60 грн. (шістнадцять тисяч чотириста сорок дев`ять гривень 60 копійок).

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 08.06.2023.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України (код: 00048662, місцезнаходження: вул. Флотська, 167, м. Маріуполь, Донецька область, 87517).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович