Справа № 420/7232/23
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7232/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси щодо відмови позивачу у продовженні дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи та видачі відповідного посвідчення; зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси підтвердити встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи та видати відповідне посвідчення відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.12.2019 під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 він одержав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забій м`яких тканин та садна лобної ділянки справа та носової перетинки, у зв`язку із чим отримав статус особи з інвалідністю ІІ групи. 03.09.2020 УПСЗН в Малиновському районі м. Одеси йому встановлено статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видано посвідчення. 07.11.2022 ОСОБА_1 пройшов огляд в МСЕК та йому продовжено інвалідність ІІ групи до 01.12.2024. Після цього позивач звернувся до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси із заявою щодо продовження дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, проте листом від 18.11.2022 № 8035/14-14 йому відмовлено в цьому, так як травма не пов`язана із захистом Батьківщини або участю в бойових діях, а одержана при фактичному виконанні службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії. На запит представника позивача Департаментом надано відповідь із посиланням на роз`яснення Міністерства з питань ветеранів щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни від 03.06.2021 № 5711/02/09.1-21, від 15.06.2021 № 6045/02/09.1-21. Тобто відмова Департаменту у продовженні дії посвідчення ґрунтується не на чинному законодавстві, а на роз`ясненнях Міністерства з питань ветеранів. Позивач не погоджується з такими діями відповідача та вважає їх протиправними, оскільки на підставі Довідки МСЕК серії 12 ААГ № 232685 від 07.11.2022 року, якою позивачу продовжена ІІ група інвалідності внаслідок травми, отриманої при виконанні обов`язків військової служби, відповідач повинен внести відповідні записи у посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_2 , яке видане ОСОБА_1 терміном дії до 01.10.2022 року, в частині терміну дії посвідчення. Позивач вважає, що відповідачем фактично прийнято рішення про позбавлення позивача статусу інваліда війни, всупереч положенням Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому відмова відповідача є безпідставною та необґрунтованою, законодавством.

Ухвалою судді від 11.04.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

28.04.2023 до суду від Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що позивачу відмовлено в продовженні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та надано відповідь на підставі листів та роз`яснень Міністерства у справах ветеранів України та Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської облдержадміністрації. При перевірці наданих документів управлінням було з`ясовано, що одержання травми було в період фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії. Відповідно до наданих довідок МСЕК позивача визнано особою з інвалідністю, травма якої пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Проходження військової служби не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини в розумінні статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Інвалідність Позивача не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (під час воєнних дій), а тому позивач не може вважатися особою з інвалідністю внаслідок війни.

01.05.2023 від представника позивача до суду надійшло клопотання, в якому останній просить надати можливість взяти участь в судовому засідання по справі у режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 15.05.2023 в задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 05.12.2019 під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_1 одержав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забій м`яких тканин та садна лобної ділянки справа та носової перетинки, у зв`язку із чим отримав статус особи з інвалідністю ІІ групи.

03.09.2020 УПСЗН в Малиновському районі м. Одеси йому встановлено статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видано посвідчення серії НОМЕР_2 терміном дії до 01.10.2022.

07.11.2022 ОСОБА_1 пройшов повторний огляд в МСЕК та йому продовжено інвалідність ІІ групи до 01.12.2024, згідно довідки серії 12 ААГ № 232685. В довідці вказано, що травма отримана під час проходження військової служби.

В подальшому позивач звернувся до УПСЗН в Малиновському районі м. Одеси із заявою щодо продовження дії посвідчення серії НОМЕР_2 .

У відповідь УПСЗН в Малиновському районі м. Одеси направило позивачу лист від 18.11.2022 № 8035/14-14, в якому фактично відмовило у продовженні дії посвідчення.

Зокрема, у вказаному листі зазначено, що 03.09.2020 управлінням соціального захисту населення в Малиновському районі ОСОБА_1 був встановлений статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видано відповідне посвідчення серії НОМЕР_2 терміном дії до 01.10.2022. Підставами для встановлення статусу інвалід війни є документи, які підтверджують факт настання інвалідності внаслідок: поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини або поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних перебуванням на фронті в інші періоди. Згідно з довідкою МСЕК від 07.11.2022 року, серія 12 ААГ № 232685, причиною інвалідності є травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Відповідно до свідоцтва про хворобу військово-лікарської комісії терапевтичного профілю Військово-медичного клінічного центру Південного регіону від 31.10.2019 року № 1677 постанова ВЛК прийнята у формулюванні: «захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби». Відповідно до витягу 3 протоколу засідання 18 Регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 26.08.2020 року № 305 «Закрита черепно-мозкова травма (05.12.19). Струс головного мозку. Забій м`яких тканин та садна лобної ділянки справа та носової перетинки - ТАК, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби».

З метою встановлення підстав відмови та досудового врегулювання спору представником позивача, адвокатом Крутоголовою О.О., було направлено запит щодо того, які саме визначені законодавством обставини стали підставою для відмови у продовженні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та чи існували ці обставини станом на 03.09.2020, коли ОСОБА_1 було встановлено статус інвалідності внаслідок війни та видано відповідне посвідчення.

Листом від 11.01.2023 за вих. № 25/14-13 Управлінням соціального захисту населення в Малиновському районі було надано відповідь, в якій зазначено, що роз`ясненнями Міністерства з питань ветеранів щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (від 03.06.2021 р. № 5711/02/09.1-21, від 15.06.2021 р. № 6045/02/09.1-21 та іншими) наголошено, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» підставами для встановлення відповідного статусу с документи, які підтверджують факт настання інвалідності внаслідок: поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини; або виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних: з перебуванням на фронті в інші періоди чи з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами. Таким чином, у зв`язку з тим, що інвалідність гр. ОСОБА_1 не пов`язана із захистом Батьківщини або з участю у бойових діях, а одержана при фактичному виконанні службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії, немає підстав для висновку про те, що інвалідність заявника пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (під час воєнних дій). З огляду на зазначене, Управління прийшло до висновку, що підстав для підтвердження заявнику статусу особи з інвалідністю та продовження дії посвідчення. немає (копія відповіді на адвокатський запит надається до суду).

Зважаючи на те, що рішення відповідача про відмову підтвердити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та продовжити термін дії посвідчення ґрунтується не на положеннях чинного законодавства, (яке не зазнало змін в частині регулювання спірних відносин, з часу первинного встановлення інвалідності позивачу), а на роз`ясненнях Міністерства з питань ветеранів, які не є нормативним документом та носять виключно рекомендаційний характер, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-XII (надалі - Закон №3551).

Відповідно до ст.4 Закону №3551 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно ст.7 Закону №3551 визначено осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.

У відповідності до положень ч.1 ст.7 Закону №3551, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Приписами п.2 ч.2 ст.7 Закону №3551 визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Аналізуючи вимоги ст. ст. 4, 7 Закону №3551, суд зазначає, що віднесення особи до осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до ст.7 Закону №3551 безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у ст.4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. У цьому контексті положення ст.7 Закону №3551 необхідно тлумачити таким чином, що підставою для визнання особи особою з інвалідністю внаслідок війни, у тому числі отриманої під час виконання службових обов`язків, є факт участі особи у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Порядок та умови встановлення інвалідності особам, які звернулися для встановлення інвалідності визначені Положенням про діяльність медичної (військово-лікарської комісії) МВС, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 3.04.2017 № 285 (надалі - Положення №285).

Відповідно до пп. 1, 5 п. 9 Розділу VIII Положення №285, постанови ВЛК про причинний зв`язок поранень (контузій, травм, каліцтв) та захворювань поліцейських, колишніх осіб рядового і начальницького складу приймаються з такими формулюваннями:

поранення (контузія, травма, каліцтво), отримане під час виконання службових обов`язків у період участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, із захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України» - якщо поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане за зазначених обставин;

захворювання, поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням службових обов`язків при перебуванні в країнах, де велись бойові дії» - якщо захворювання діагностовано, поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане в період служби в країнах на території інших держав, які вели бойові дії, згідно з Переліком держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994р. №63.

За відсутності такого зв`язку, Постанова ВЛК приймається з формулюванням, передбаченим пп.2 п.9 Розділу VIII: «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням службових обов`язків» - якщо поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням повноважень та основних завдань поліції».

Отже, особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів, до яких відносився позивач, можуть бути визнані особами з інвалідністю внаслідок війни, якщо вони отримали поранення, контузію, каліцтво або захворювання безпосередньо під час участі у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, в тому числі під час участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами, участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, із захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, інвалідність позивача не пов`язана із переліченими вище обставами, а обумовлена травмою, одержаною під час виконання своїх поточних службових обов`язків у мирний час, що в свою чергу виключає підстави для віднесення позивача до осіб з інвалідністю внаслідок війни та для видачі позивачу посвідчення інваліда війни.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд враховує висновки, викладені зокрема у постановах Верховного Суду від 2 квітня 2021 р. у справі за № 0540/9350/18-а, від 18 листопада 2020 р. у справі за №1140/2362/18 та від 30 вересня 2019 р. у справі за №824/32/19-а, які відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, cуд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства, згідно з якою саме небезпідставність доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в особі Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси (вул. Косовська, буд. 2-Д, Одеса, Одеська область, 65022; ) про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.