Справа № 520/4005/22
Суддя: Сагайдак В.В.
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

08 червня 2023 року Справа № 520/4005/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сагайдака В.В., розглянувши справу за позовною заявою Приватного підприємства "Аптека "Славутич" (61045, м. Харків, вул. 23-го Серпня, 13-А, ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.01.2022 № 2, № 2, № 2, № 8, вимогу від 14.01.2022 № 18, рішення від 14.01.2022 № 2.

В обґрунтування позову зазначив, що на підставі Акту № 24353/20-40-07-02-08/23470381 Про результати документальної планової виїзної перевірки ПП «Аптека «Славутич» податкового законодавства за період діяльності підприємства з 01.04.2017 по 30.09.2021 року, були ухвалені оспорювані податкові повідомлення-рішення. Платник податків не погоджується із частиною рішень податкового органу та вважає, що вони підлягають скасуванню.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду 21.02.2022 р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Суд, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі Акту № 24353/20-40-07-02-08/23470381 Про результати документальної планової виїзної перевірки ПП «Аптека «Славутич» податкового законодавства за період діяльності підприємства з 01.04.2017 по 30.09.2021 року, були ухвалені оспорювані податкові повідомлення-рішення. Податковим повідомленням-рішенням від 14.01.2022 № 2 збільшено суму податкового зобов`язання за платежем орендна плата з юридичних осіб на 119 840,42 грн.

Податковим повідомленням-рішенням від 14.01.2022 № 2 збільшено суму податкового зобов`язання за платежем податок на прибуток на 1 962 261,00 грн та застосовано штрафну санкцію в сумі 256 077,25.

Податковим повідомленням-рішенням від 14.01.2022 № 8 застосовано штрафні санкції в сумі 1020, 00 грн за порушення пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового Кодексу України № 2755-VІ від 02.12.2010, Наказу Міністерства Фінансів України №4 від 13.01.2015р. «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма N 1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку».

Вимогою про сплату боргу від 14.01.2022 № 18 повідомлено про нарахування недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 42 452,14 грн.

Рішенням від 14.01.2022 № 2 та застосовано штрафну санкцію в сумі 22 522,52 за ненарахування єдиного внеску.

Позивач не погоджується із вказаними рішеннями податкового органу та вважає, що вони підлягають скасуванню.

З метою захисту порушеного права позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду було прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження в адміністративній справі.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, вказав на неправомірність дій відповідача та просив задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України (далі - ПК) плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з визначеннями термінів у підпунктах 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин):

- земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу), який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою;

- землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Пунктом 288.1 ст. 288 ПК України визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Згідно з п. 288.4 ст. 288 ПК України, розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Відповідно до п. 288.5 ст. 288 ПК України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки; для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Таким чином, з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

Виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 ПК України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 цього Кодексу, враховуючи при цьому положення ч.1 ст.58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, по факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Вказана правова позиція також відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладених в постановах від 07.08.2018 року по справі № 826/20301/13-а, від 25.02.2019 року по справі № 805/4039/16-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 288.7 ст. 288 ПК України встановлено, що податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.

За нормами п. 289.1 ст. 289 ПК України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Стосовно розміру орендної плати за землю, суд зазначає, що ПК України встановлено тільки обмеження щодо максимального та мінімального розміру орендної плати за землю (п.288.5 ст.288 ПК України). За цим виключенням, інші питання щодо розміру орендної плати регулюються виключно договором оренди.

Відносини, пов`язані орендою землі, регулюються Земельним та Цивільним кодексами України, Законом України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" (далі - Закон № 161-XIV), іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди.

За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону № 161-XIV, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 161-XIV, орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно ст. 13 Закону № 161-XIV, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 Закону № 161-XIV визначені істотні умови договору оренди, серед яких є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до Акту документальної планової виїзної перевірки від 22.12.2021 р. №24353/20-40-07-02-08/23470381 позивачем за період з 01.04.2017 по 30.09.2021 задекларовано земельного податку та орендної плати на суму 430172,97 грн.

Правові засади проведення оцінки земель в Україні визначено Законом України від 11 грудня 2003 року № 1378-IV «Про оцінку земель» зі змінами та доповненнями. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформлюються як витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, який відповідно до ст. 23 Закону № 1378 видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.

Підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Періодичність проведення нормативної грошової оцінки земель не рідше одного разу на 5 7 років).

Пунктом 5 Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220 зі змінами та доповненнями, передбачено відображення нормативної грошової оцінки земельної ділянки (земельних ділянок) на дату укладення договору. Розмір орендної плати переглядається, зокрема, у разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки (земельних ділянок) державної та комунальної власності шляхом укладення додаткової угоди до договору або ж договору в новій редакції.

Під час розгляду справи, судом досліджено доводи позивача у частині того, що ПП «Аптека «Славутич» не отримувало від Харківської міської ради повідомлень про проведення нормативно-грошової оцінки та пропозицій внести зміни в договір в частині розміру орендної плати.

З огляду на вказане, позивачем в повному обсязі виконано свій обов`язок щодо сплати орендної плати за земельну ділянку.

Щодо встановленого перевіркою, що ПП «АПТЕКА «СЛАВУТИЧ» у перевіряємий період здійснювало придбання послуг у фізичних осіб-підприємців: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), суд зазначає наступне.

Перевіркою встановлено, що ПП «АПТЕКА «СЛАВУТИЧ» здійснювало придбання послуг у фізичних осіб-підприємців: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідно до Договору № 31 від 01.10.2014 року, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 на користь ПП «Аптека «Славутич» надавались послуги: проведення дослідження з метою підвищення середнього чека аптеки; проведення аналізу асортименту аптеки з подальшою виданою рекомендацій; проведення аналізу цін довколишніх аптек, з подальшою виданою рекомендацій з ціноутворення; надання інформації про нові лікарські засоби та вироби медичного призначення, отриманої від медичних представників фірм- виробників; проведення зустрічей з лікарнями прилеглих до аптеки лікувально-профілактичних закладів з метою їх інформування про асортимент і властивості лікарських засобів; проведення заходів з метою збільшення продажів брендів і якісних європейських аналогів - лекції, семінари тощо. На підтвердження факту даних господарських відносин до перевірки надано документи - договори, акти виконаних робіт, банківські виписки.

Відповідно до Договорів: №30 від 01.10.2014, №45 від 29.04.2020, фізичною особою- підприємцем ОСОБА_2 на користь ПП «Аптека «Славутич» надавались послуги: санітарно-гігієнічної обробки аптечних закладів, мийки та дезінфекції вітрин, вікон, стелажів, меблів, підлогового покриття, дезінфекції та прибирання санвузлів аптечних закладів та офісу. На підтвердження факту даних господарських відносин до перевірки надано документи - договори, акти виконаних робіт, банківські виписки. Дані документи цілком відображають обсяг наданих послуг та факт оплати.

Відповідно до Договорів №39 від 29.12.2016, No40 від 29.12.2019. №21 від 19.12.2013,№34 від 01.01.2019, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на користь ПП «Аптека «Славутич» надавались послуги оренди нежитлових приміщень за адресами: АДРЕСА_1 , площею 115 кв.м.; АДРЕСА_2 . площею 182,9 кв.м.

Суд враховує доводи позивача, що перевіряючими не врахована та обставина, що приміщення знаходяться абсолютно різних районах, ринкова вартість оренди в яких суттєво різниться.

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Статтею 9 зазначеного Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Порядок формування податкового кредиту визначено ст. 198 ПК України. Пунктом 198.1. ст. 198 ПК України встановлено, що право платника на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів.

Датою виникнення такого права на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п.198.2. ст. 198 ПК України).

До податкового кредиту не відносяться суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п.198.6. ст. 198 ПК України).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг, які відображені в податкових накладних, із метою їх використання в господарській діяльності. Такий факт був підтверджений відповідними документами.

Окрім того, Верховний Суд в постанові від 24.04.2018 р. по справі № 808/1077/17, вказав що «…об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід незалежно від форми його отримання. Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій із придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції».

Всупереч чинному законодавству та правовій позиції Верховного Суду, контролюючий орган базував свої висновки про визнання нереальними господарські операції між позивачем та контрагентами на підставі податкової інформації.

Таким чином, контролюючий орган не проводив документальні перевірки ані контрагентів Позивача, а ні його покупців, позаяк висновки про нереальність операцій ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені посиланнями на будь-які первинні документи.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду по справі К/9901/2558/18 від 16.01.2018, де вказано: «..акти про результати проведення податкових перевірок контрагентів позивача не доводять обставин, з якими відповідач пов`язує висновки акту перевірки позивача та прийняті на підставі нього спірних податкових повідомлень рішень. Твердження податкового органу про відсутність у контрагентів позивача необхідної для ведення господарської діяльності кількості працівників, технічних, транспортних, інших виробничих ресурсів, відсутність за юридичною адресою на момент звірки не свідчить про безтоварність угод поставки з Позивачем..».

Як вбачається з аналізу складеного контролюючим органом акту перевірки, відповідачем не було наведено жодних доказів того, що на момент проведення господарських операцій контрагенти позивача були фіктивними підприємств; вчиняли порушення в сфері оподаткування, документували безтоварні операції з метою формування фіктивного податкового кредиту для інших суб`єктів господарювання, та укладали нікчемні правочини, які завідомо порушують публічний порядок та суперечать інтересам держав і суспільства. Також контролюючим органом не наведено жодних суттєвих порушень форми чи змісту первинних документів.

Щодо донарахування єдиний внесок за виплату матеріальної допомоги певним працівникам на підставі їх заяв у зв`язку з особистими обставинами, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.14 Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затверджених постановою КМУ «Про затвердження переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 22 грудня 2010 р. N 1170 14. Матеріальна допомога разового характеру, що надається окремим працівникам у зв`язку із сімейними обставинами, на оплату лікування, оздоровлення дітей, поховання.

Якщо працедавець надає окремим працівникам нецільову благодійну (матеріальну) допомогу за їх заявами у зв`язку з особистими обставинами, яка носить разовий характер, то сума такої допомоги не включається до оподатковуваного доходу якщо протягом звітного податкового року не перевищує суми граничного розміру доходу (у 2019 році 2690 грн., у 2020 році 2940 грн., у 2021 році 3180 грн.), а сума перевищення оподатковується в загальному порядку за ставкою 18 відсотків.

Судом встановлено, що позивачем здійснювались виплати матеріальної допомоги працівникам, як за обставинами, які несуть разовий характер.

Щодо визнати протиправним та скасувати вимогу від 14.01.2022 № 18, рішення від 14.01.2022 № 2, суд зазначає наступне.

В матеріалах справи відсутні докази існування вимоги від 14.01.2022 за номером № 18 та рішення від 14.01.2022 за номером № 2.

Саме тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до приписів ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Приватного підприємства "Аптека "Славутич" (вул. 23-го Серпня, буд. 13-А,м. Харків,61045, до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.01.2022 № 8, від 14.01.2022 № 2, від 14.01.2022 № 2.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08 червня 2023 року.

Суддя Сагайдак В.В.