Справа № 540/1406/22
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2023-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 540/1406/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (відповідач-2) про визнання протиправною бездіяльність відповідача про відмову у здійсненні позивачу призначення пенсії за вислугою років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугою років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 16 грудня 2021 року та здійснити та виплату пенсії позивачу починаючи з 16.12.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона 17.12.2021 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Разом із заявою позивачем до пенсійного органу було надано всі необхідні документи, які підтверджують її загальний та пільговий стаж. Однак рішенням №10 від 23.12.2021 року Головним управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області позивачу було відмовлено у призначенні вищезазначеного виду пільгової пенсії у зв`язку із відсутністю у неї необхідного пільгового стажу.

Проте позивач зазначила, що при винесенні відмови в призначенні пенсії за вислугою років відповідач не врахував повністю трудовий стаж позивача та допустив помилки в його обрахуванні.

Вважаючи вищенаведену бездіяльність з боку відповідача-1 при призначенні пенсії позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

20.02.2023 року представником відповідача-1 надано відзив на адміністративний позов, згідно якого зазначено, що рішенням №10 від 23.12.2021 року відмовлено позивачу, оскільки станом на 11.10.2017 року, вона не мала необхідного спеціального стажу роботи для призначення їй пенсії за вислугу років. З огляду на зазначене відповідачем-2 правомірно прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців.

Ухвалою суду від 06.07.2022 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 06.07.2022 року витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області письмові пояснення з належним чином засвідченими доказами на їх обґрунтування щодо надання відповіді від 30.12.2021 №2100-0304-8/64859, а саме щодо відмови позивачу у призначенні пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення.

Також ухвалою суду від 06.07.2022 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 22.02.2023 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 07.04.2023 року залучено до участі по справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та розпочато розгляд справи спочатку.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши адміністративний позов, відзив на адміністративний позов та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 17.12.2021 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою та відповідними документами щодо призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

22.12.2021 року Головним управлінням Чернівецької області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №10 згідно якого зокрема зазначено:

- необхідний пільговий стаж становить 26 років 6 місяців;

- страховий стаж становить 35 років 3 місяці 28 днів;

- пільговий стаж особи становить 26 років 4 місяці 29 днів.

Також у вищенаведеному рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди. Прийнято рішення у призначенні пенсії за вислугу років відмовити у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи.

30.12.2021 року відповідач-1 листом №2100-0304-8/64859 повідомив позивачку про прийняте рішення та вказав, що за наданими документами до стажу роботи який дає право на пенсію за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону можливо зарахувати 26 років 5 місяців 2 днів, а саме:

01.07.1984 31.08.1984 2 місяці вихователь дитячого садку будівельно-монтажного управління №24 тресту «Херсонводбуд»;

01.08.1985-17.05.1999 13 років 9 місяців 17 днів вихователь дитячого садка БМУ - №24, ясла-садка №2 «Казка»;

28.04.2005 31.12.2015 10 років 8 місяців 4 дні вихователь Каланчацького ясла-садка №1 «сонечко»;

04.01.2016 11.10.2017 1 рік 9 місяців 8днів вихователь Каланчацького ясла-садка №1 «Сонечно».

Позивачка вважаючи, що при винесенні відмови у призначенні їй пенсії, відповідач-2 допустив помилки у обрахуванні, адже фактично не враховано її стаж з 03.01.2018 року по 15.10.2019 року (1 рік 9 місяців 12 днів вихователем Каланчацького ясла-садка №1 «Сонечко» та з 30.04.2021 року по 31.08.2021 року (3 місяці та 26 днів) вихователем Каланчацького ясла-садка №1 «Сонечко» повторно звернулась до відповідача-1.

24.01.2022 року відповідачем-1 листом №739-255/Л-02/8-2100/22 повідомлено, що їй вже роз`яснено всі підстави за яких їй відмовлено у призначенні пенсії.

Не погоджуючись з вищенаведеним позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закон України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до статті першої Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 року (надалі - Закон №1788), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 51 Закону №1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону №1788 передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Відповідно до пункту «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788 (до внесення змін Законом України №213-VIII від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення») передбачалось, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Пунктом «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788 (після внесення змін Законом України №213) передбачалось, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років;

11 жовтня 2017 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 року №2148-VIII, у зв`язку з чим особам, які на день набрання чинності цього Закону мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

При цьому, положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VIII, тобто 11 жовтня 2017 року, мають вислугу та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Зміст наведеного правового регулювання свідчить, що відповідні умови для призначення пенсії за вислугу років мають визначатись на момент, передбачений законодавцем - на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій".

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 року (справа №1-13/2018 (1844/16, 3011/16)) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VІІІ, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII.

Слід зазначити, що змінами, внесеними Законом №213-VІІІ та Законом №911-VIII до оспорюваних положень Закону №1788 було:

- підвищено на п`ять років вік виходу на пенсію для жінок, зайнятих на визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону №1788 роботах;

- підвищено на п`ять років загальний стаж роботи, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, для категорій працівників, визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "є" статті 55 Закону №1788 (зокрема для чоловіків змінено загальний стаж роботи з 25 років до 30 років).

- підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону №1788.

Ухвалюючи Рішення, Конституційний Суд України дійшов висновків, наслідком яких стала неконституційність оспорюваних норм:

- по-перше, "положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788, зі змінами, внесеними Законом №911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "є", "ж" статті 55 Закону №1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України";

- по-друге, "положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788, зі змінами, внесеними Законом №213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави";

- по-третє, "оспорювані положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №213, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України, законодавець, зрівнявши вік виходу на пенсію для чоловіків і жінок, зайнятих на визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону №1788 роботах, що пов`язані зі шкідливим впливом на здоров`я та призводять до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком, скасував спеціальні гарантії щодо охорони праці і здоров`я жінок та встановлені спеціальні умови набуття права на пенсію за вислугу років, внесені Законом №213 зміни до пунктів "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок є такими, що суперечать частині третій статті 24 Конституції України".

Також норма абзацу 2 п.16 Розділу ХV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-1V, згідно якої положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (станом на 11.10.2017 року) мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії також неконституційною не визнавалась.

У Рішенні Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 зазначено, що на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом № 213 до оспорюваних положень Закону № 1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону № 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону N 1788. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону № 1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону № 1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019, положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто, зазначені положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788 втратили чинність з 04.06.2019.

Таким чином, з 04.06.2019 при призначенні пенсії за віком необхідно керуватися статтею 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції чинній до внесення до неї змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII, які визнано неконституційними.

Отже, на день звернення позивача із заявою від 17.12.2021р. про призначення пенсії за вислугу років, пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Тобто, виникнення у особи права на призначення пенсії на пільгових умовах з`являється в разі наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, який відповідає переліку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів адміністративного позову рішенням №10 від 22.12.2021 року позивачу було відмовлено у призначені пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у зв`язку із відсутністю у неї необхідного пільгового стажу.

При цьому у вищенаведеному рішенні зазначено про те, що необхідний пільговий стаж становить 26 років 6 місяців. Пільговий стаж позивача становить 26 років 4 місяці 29 днів.

Враховуючи встановлені судом обставини суд вказує на те, що у позивача наявний пільговий стаж на призначення їй пенсії за вислугу років, передбачений пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а відповідачем протиправно застосовано необхідність для призначення такої пенсії пільговий стаж у розмірі 26 років 6 місяців.

Водночас згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму №14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Також суд вказує на те, що право позивача на отримання належних їй пенсійних виплат в цьому випадку не може ставитися в залежність від оскарження нею дій та рішень пенсійного органу в судовому порядку і підлягає поновленню з моменту його виникнення, тобто з наступного дня після виникнення права на призначення пенсії 18.12.2021 року (враховуючи, що датою звернення є 17.12.2021 року).

Таким чином, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та для належного захисту прав та інтересів позивача задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 22.12.2021 року №10 про відмову позивачу у призначенні їй пенсії за вислугу років, пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити позивачу пенсію за вислугою років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 18 грудня 2021 року.

Щодо вимог в частині здійснення виплати пенсії позивачу починаючи з 16.12.2021 року, то суд вказує, що в даному випадку такі є передчасні, оскільки пенсія за вислугу років згідно п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" ще не є призначеною (з урахуванням даного рішення суду), а підстав вважати, що при призначенні пенсії з 18.12.2021 року відповідачем не буде нарахованою та виплачено належну позивачу пенсію за минулі місяці немає.

Що стосується клопотання позивача про зобов`язання пенсійний орган подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд вважає за необхідне відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 22.12.2021 року №10 про відмову ОСОБА_1 у призначенні їй пенсії за вислугу років, пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 18 грудня 2021 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 ).

Відповідач-1 Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ).

Відповідач-2 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (58002, Чернівецька область, місто Чернівці, Центральна площа 3, ).

Суддя Іванов Е.А.