Справа № 120/2854/23
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 червня 2023 р. Справа № 120/2854/23

Вінницький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:

21.03.2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління ПФУ у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 27.02.2023 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №00 від 07.03.2023 року відмовлено в призначенні пенсії по інвалідності, у зв`язку із призначенням їй пенсії з 22.09.2010 року в російській федерації, що підтверджується відміткою у її трудовій книжці.

Позивач вказала, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії та за довго до цього жодних пенсійних виплат вона не отримувала, оскільки є громадянкою України та станом на сьогоднішній день постійним її місцем проживання є Україна.

На переконання позивача, відповідачем вказано формальний привід, який ніяким чином не підтверджений та порушує низку її прав, зокрема права на соціальний захист, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 27.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

18.04.2023 року та 18.05.2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову.

Зокрема зазначив, що призначення пенсії згідно із законодавством України особам, які перебували на обліку в органах Пенсійного фонду російської федерації можливе за умови надання позивачем належним чином сформованої пенсійної справи, отриманої в органах Пенсійної справи російської федерації, в тому числі з документами про припинення виплати пенсії органами Пенсійного фонду російської федерації.

Вказали, що проводити виплату позивачу пенсії за новим місцем проживання можливо здійснити після надходження пенсійної справи та атестату про останній місяць виплати пенсії за попереднім місцем отримання пенсії, за матеріалами яких можливо буде визначено розмір пенсії згідно із законодавством України.

У зв`язку з введенням на території України воєнного стану, який пов`язаний з військовою агресією зі сторони російської федерації, та з урахуванням тієї обставини, що пенсійна справа позивача знаходиться в пенсійному органі російської федерації, пенсійний орган позбавлений можливості направити запит на отримання пенсійної справи позивача, що в свою чергу унеможливлює вирішити питання щодо призначення позивачу пенсії.

Крім того, звернув увагу, що позивач повторно звернулась до Пенсійного органу із заявою про призначенні пенсії по інвалідності.

За результатами розгляду поданої заяви, за принципом екстериторіальності, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Черкаській області прийнято рішення №00 від 26.04.2023 року про відмову у призначенні такої пенсії, у зв`язку із наявністю розбіжностей у правовстановлюючих документах, а саме зазначення в картці фізичної особи-платника податків по-батькові позивача - ОСОБА_2 , що відмінне від запису у паспорті громадянки України - ОСОБА_3 .

На переконання відповідача, з огляду на зазначене, прийняте рішення про відмову у призначенні пенсії по інвалідності є обґрунтованим та правомірним.

Враховуючи вищевикладене просив в задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач є інвалідом ІІ групи, згідно виписки з акта огляду МСЕК №338118 від 16.02.2023 року.

Вподальшому, позивач 27.02.2023 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Вік позивача, на момент її звернення з такою заявою становить - 67 років.

Страховий стаж заявниці - 23 роки 4 місяці 16 днів.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №00 від 07.03.2023 року відмовлено в призначенні пенсії по інвалідності, у зв`язку із призначенням їй пенсії з 22.09.2010 року в російській федерації, що підтверджується відміткою у її трудовій книжці.

У зв`язку із військовою агресію російської федерації проти України, введенням воєнного стану на території України та з урахуванням тієї обставини, що пенсійна справа позивача знаходиться в пенсійному органі російської федерації, пенсійний орган позбавлений можливості направити запит на отримання пенсійної справи позивача, що в свою чергу унеможливлює вирішити питання щодо призначення позивачу пенсії.

Позивач вказала, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії та за довго до цього жодних пенсійних виплат вона не отримувала, оскільки є громадянкою України та станом на сьогоднішній день постійним її місцем проживання є Україна.

На переконання позивача, відповідачем вказано формальний привід, який ніяким чином не підтверджений та порушує низку її прав, зокрема права на соціальний захист, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейська соціальна хартія (переглянута), 1996 року, згода на обов`язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01.02.2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами «досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Частиною шостою статті 92 Конституції України встановлює, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійною забезпечення.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання.

Крім того частиною 3 статті 25 Конституції України передбачено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Основним законом, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі по тексту - Закон №1058-IV).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частина 1 ст. 9 Закону № 1058-IV визначає, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно ч.1, 2 ст. 30 Закону № 1058-IV пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Залежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності. Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону № 1058 особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією, зокрема, для осіб з інвалідністю II та III груп:

- до досягнення особою 23 років включно - 1 рік;

- від 24 років до досягнення особою 26 років включно - 2 роки;

- від 27 років до досягнення особою 28 років включно - 3 роки;

- від 29 років до досягнення особою 31 року включно - 4 роки;

- від 32 років до досягнення особою 33 років включно - 5 років;

- від 34 років до досягнення особою 35 років включно - 6 років;

- від 36 років до досягнення особою 37 років включно - 7 років;

- від 38 років до досягнення особою 39 років включно - 8 років;

- від 40 років до досягнення особою 42 років включно - 9 років;

- від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років;

- від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років;

- від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років;

- від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років;

- від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Частина 1 ст. 33 Закону № 1058 визначає, що пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в таких розмірах: особам з інвалідністю І групи - 100 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю II групи - 90 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю III групи - 50 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.

Відповідно до ст. 34 Закону № 1058 пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Особам з інвалідністю, які досягли пенсійного віку, встановленого статею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих осіб з інвалідністю провадиться тільки за їх заявою.

Статтею 45 Закону №1058 передбачено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Відповідно до пункту 2 частини 1 вказаної статті пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.

Судом встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області рішенням №00 від 07.03.2023 року відмовило позивачу у призначенні пенсії по інвалідності, зазначивши підставою - наявність відмітки у трудовій книжці позивача про призначення їй пенсії у російській федерації.

Вказали, що проводити виплату позивачу пенсії за новим місцем проживання можливо здійснити після надходження пенсійної справи та атестату про останній місяць виплати пенсії за попереднім місцем отримання пенсії, за матеріалами яких можливо буде визначено розмір пенсії згідно із законодавством України.

У зв`язку з введенням на території України воєнного стану, який пов`язаний з військовою агресією зі сторони російської федерації, та з урахуванням тієї обставини, що пенсійна справа позивача знаходиться в пенсійному органі російської федерації, пенсійний орган позбавлений можливості направити запит на отримання пенсійної справи позивача, що в свою чергу унеможливлює вирішити питання щодо призначення позивачу пенсії.

Суд не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Як передбачено частиною другою статті 4 Закону № 1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Російська Федерація (далі - Угода).

Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно приписів статті 7 Угоди встановлено, що в разі переселення пенсіонерів держав-учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсію того самого виду передбачено законодавством за новим місцем проживання пенсіонера.

Статтею 8 Угоди встановлено, що органи, що здійснюють пенсійне забезпечення в державах - учасницях Угоди, співпрацюють між собою у порядку, який визначається угодою між їхнім центральними органами.

Суд звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення» передбачено вихід України з Угоди, що пов`язано зі збройною агресією російської федерації проти України.

Частиною 1 ст. 13 Угоди визначено, що кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди, стосовно цього учасника, припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Однак, частиною 2 ст. 13 Угоди зазначено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, які виникли у відповідності до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили у випадку виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що навіть у випадку виходу держави-учасниці із Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян такої держави не втрачають своєї сили.

Варто зазначити, що відповідно до листа Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 №72/14-612-108210, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчинена 13 березня 1992 р. в м. Москва, припинить свою дію для України 19 червня 2023 року

Тобто, на час звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення є діючою, оскільки припинить свою дію лише в червні 2023 року.

Відповідно до Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.12.2014 № 28-2 встановлено, що Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд).

Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду.

Головне управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду.

Основними завданнями головного управління Фонду є:

- реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; забезпечення ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

- виконання інших завдань, визначених законом.

Згідно з частиною 2 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або уповноваженого ним органу особисто або через представника, що діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Варто зазначити, що чинним законодавством встановлено, що для призначення пенсії заявником подаються оригінали документів без їх ксерокопій. Паспорт, трудова книжка та інші необхідні документи підлягають скануванню безпосередньо спеціалістом пенсійної служби, який здійснює їх прийом та складають структуру електронної пенсійної справи. Призначення пенсії відбувається в централізованій системі, яка є єдиною для всіх територіальних управлінь Фонду.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1 зі мінами).

Відповідно до пункту 1.1. Порядку №22-1 заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно пункту 1.9. Порядку №22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу).

Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви, або дата реєстрації заяви на вебпорталі.

Пунктом 2.1. Порядку №22-1 передбачений чіткий перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком, в якому такий документ як атестат про припинення пенсії відсутній.

Водночас пунктом 4.12. Порядку №22-1 передбачено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п`яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд зазначає, що саме на орган, що призначає пенсію, покладено обов`язок у разі переїзду пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці покладено обов`язок надсилання запиту про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області не надано суду жодних доказів щодо вчинення дій стосовно направлення запитів та отримання при цьому відповідних відмов стосовно таких направлень до російської федерації.

Крім того, як вже зазначалось судом, відповідач вказав, що оскільки дипломатичні відносини з російською федерацією розірвані, витребування пенсійної справи згідно з пункту 4.12 Порядку №22-1, на даний час є неможливим.

Однак, суд зазначає, що позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки позбавлення управління можливості направлення відповідного запиту про витребування пенсійної справи не може слугувати підставою для відмови у призначенні особі пенсії.

Відсутність у пенсійного органу паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у виплаті пенсійних виплат позивачу, оскільки сутність права на пенсійне забезпечення як складової частини конституційного права на соціальний захист не може бути порушена.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку, що право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування пенсійної справи про припинення виплати пенсії органами Пенсійного фонду російської федерації як країни, з якої він вибув.

Аналогічного правового висновку дійшов й Сьомий апеляційний адміністративний суд в постанові №560/8589/23-а від 10.05.2023 року.

Стосовно доводів відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву щодо наявності розбіжностей у правовстановлюючих документах, а саме зазначення в картці фізичної особи-платника податків по-батькові позивача - ОСОБА_2 , що відмінне від запису у паспорті громадянки України - ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.09.2018 у справі № 2а-1465/10/0470, суд дійшов висновку, що предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Вимогою заявленого позову є визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, виражених у рішенні №00 від 07.03.2023 року, щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності, протиправними та зобов`язання Пенсійного органу призначити таку пенсію з 27.02.2023 року.

При цьому питання щодо встановлення розбіжностей у правовстановлюючих документах, а саме зазначення в картці фізичної особи-платника податків по-батькові позивача - ОСОБА_2 , що відмінне від запису у паспорті громадянки України- ОСОБА_3 , не охоплюється предметом доказування даного позову, оскільки підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії по інвалідності є запис у трудовій книжці про призначення їй пенсії з 22.09.2010 року в російській федерації, а отже суд не має процесуальних повноважень у межах розгляду даної справи здійснювати правовий аналіз наявності зазначених розбіжностей.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року по справі № 826/18379/14 та постанові від 18.06.2018 по справі №805/3284/17-а.

З огляду на зазначене, суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо наявності розбіжностей у правовстановлюючих документах, а саме зазначення в картці фізичної особи-платника податків по-батькові позивача - ОСОБА_2 , що відмінне від запису у паспорті громадянки України - ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №00 від 07.03.2023 року про відмову у призначенні позивачу пенсії по інвалідності є протиправним та підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку, обраному позивачем способу захисту порушених прав, суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту прохальної частини позовної заяви, позивач просить зобов`язати відповідача призначити їй пенсію по інвалідності з моменту її звернення до пенсійного органу із заявою про призначення такої пенсії, тобто з 27.02.2023 року.

При цьому суд зазначає, що за правилами ст.2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

При цьому, за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Частиною 1 та 2 статті 245 КАС України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Разом з тим, суд звертає увагу, що єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 слугувала відсутність оригіналу пенсійної справи позивача, однак надані нею документи для призначення такої пенсії відповідачем не досліджувались, а тому належним та достатнім способом захисту буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 27.02.2023 про призначення пенсії по інвалідності, з урахуванням висновків суду у цьому рішенні та прийняти відповідне рішення.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Що стосується вимоги про стягнення судових втрат, то суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи квитанцією про сплату судового збору № від 16.03.2023 року.

Судовий збір, згідно з статті 1 Закону України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року № 3674-VI, це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Однак, пунктом 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І-ІІ груп.

Як вже зазначалось судом, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, згідно виписки з акта огляду МСЕК №338118 від 16.02.2023 року.

Відтак, сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 1073,60 грн. вважається помилково сплаченою, а її повернення здійснюється відповідно до Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787, а не в порядку розподілу судових витрат.

У такому випадку помилково сплачений судовий збір може бути повернутий з державного бюджету за клопотанням позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №00 від 07.03.2023 року про відмову в призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву про призначення пенсії по інвалідності ОСОБА_1 та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків викладених судом у даному рішенні.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ).

Суддя Дончик Віталій Володимирович