Справа № 140/3455/23
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року ЛуцькСправа № 140/3455/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Ковальчука В.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.08.2022 №0-0308, №0-0308, №0-0308.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач здійснює підприємницьку діяльність, основним видом якої є перероблення та консервування риби, ракоподібних і молюсків. Є власником ряду нежитлових приміщень, які використовує у підприємницькій діяльності, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема: адміністративне приміщення /А-1/ загальною площею 79,6 кв. м.; адміністративний будинок, гараж, рибний цех /В-2/ загальною площею 608,0 кв. м.; ковбасний цех, трансформаторну /Г-2/ загальною площею 910,7 кв. м.; приміщення холодильної камери /3-1/ загальною площею 87,3 кв. м.; складське приміщення /лЖ-1/ загальною площею 300,8 кв. м.; допоміжні приміщення з магазином /Е-2/ загальною площею 369,2 кв. м. та приміщення коптильного цеху /Є-1/ загальною площею 121,0 кв. м.

Головним управлінням ДПС у Волинській області прийнято податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки: від 25.08.2022 №0-0308 в сумі 2388,00 грн, від 25.08.2022 №0-0308 в сумі 11076,00 грн, від 25.08.2022 №0-0308 в сумі 18240,00 грн.

Позивач вважає вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та просить їх скасувати, оскільки належні позивачу приміщення належать до будівель промисловості, які він використовує в підприємницькій діяльності, а тому відповідно до підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України), не є об`єктами оподаткування. Крім того, частину нежитлових приміщень здає в оренду, а тому податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки мав бути визначений податковим органом в іншому розмірі.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 08.03.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги не визнав та зазначив, що нерухомість, на яку нараховано позивачу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме: адміністративне приміщення /А-1/ загальною площею 79,6 кв. м., допоміжні приміщення за магазином /Е-2/ загальною площею 369.2 кв. м., адміністративний будинок, гараж, рибний цех /В-2/ загальною площею 608,0 кв. м. не відноситься до групи Будівлі промислові та склади (код 125) Державного класифікатора будівель та спору ДК 018-2000 та безпосередньо не використовується в господарській діяльності позивача для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), а тому є об`єктом оподаткування. У зв`язку з цим просить відмовити у задоволенні позову.

У відповіді на відзив представник позивача не погоджується із доводами представника відповідача у відзиві з тих підстав, що об`єкти нерухомості, на які позивачу нараховані спірними податковими повідомленнями-рішеннями грошові зобов`язання, є будівлями, які використовуються підприємцем для забезпечення виробничої діяльності, а тому на такі об`єкти нежитлових приміщень поширюється дія податкової преференції, передбаченої підпунктом є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, внаслідок чого вони не є об`єктом оподаткування. Враховуючи зазначене, просить позов задовольнити повністю.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування, укладеного 19.11.2020 між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_1 (Обдарований), та посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н.І., зареєстрованого в реєстрі за №962, Дарувальник ОСОБА_2 передає безоплатно у власність батька, а Обдарований ОСОБА_1 приймає в особисту приватну власність від дочки: 1. Адміністративне приміщення / літер А-1/, загальною площею 79,6 (сімдесят дев`ять цілих шість десятих) кв. м.; 2. Адміністративний будинок, гараж, рибний цех / літер В-2/, загальною площею 608,0 ( шістсот вісім цілих нуль десятих) кв. м.; 3. Ковбасний цех, трансформаторна / літера -Г-2/, загальною площею 910,7 (дев`ятсот десять цілих сім десятих) кв. м.; 4. Приміщення холодильної камери / літера 3-1/, загальною площею 87,3 ( вісімдесят сім цілих три десятих) кв. м.; 5. Складське приміщення / літера Ж-1/, загальною площею 300,8 ( триста цілих вісім десятих ) кв. м.; 6. Допоміжні приміщення з магазином / літера Е-2/, загальною площею 369,2 ( триста шістдесят дев`ять цілих два десятих) кв. м.; 7. Приміщення коптильного цеху / літера Є-1/, загальною площею 121,0 ( сто двадцять один цілий нуль десятих) кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ) - надалі «Приміщення» та/або Об`єкти нерухомості.

Право власності позивача на вищезазначені об`єкти нежитлової нерухомості підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.11.2020 №233288355, №233296725, №233308018, №233305820, №233310196, №233292468, №233300521.

У заяві від 03.02.2021 до ГУ ДПС у Волиській області Дуб І.М. просить податковий орган врахувати те, що вищенаведені об`єкти нерухомого майна використовуються ним за цільовим та функціональним призначенням, а тому відсутні підстави для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

У відповідь на дану заяву ГУ ДПС у Волинській області листом від 03.03.2021 №3816/6/03-20-24-06 повідомило позивача про те, що приміщення коптильного цеху загальною площею 121 кв.м., ковбасний цех загальною площею 910,7 кв. м, приміщення холодильної камери загальною площею 87,3 кв. м., складське приміщення загальною площею 300,8 кв. м. не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відповідно до підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єкта господарювання. Однак позивачу нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (код платежу 18010300) на об`єкти нерухомості: допоміжне приміщення з магазином загальною площею 369,2 кв. м. (здається в оренду); адміністративне приміщення загальною площею 79,6 кв. м.; адміністративний будинок (офісне приміщення) загальною площею 117,2 кв. м; гараж загальною площею 153,5 кв. м. (не відносяться до групи Будівлі промислові та склади (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000).

З врахуванням цього позивачу за 2021 рік нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на ці об`єкти нерухомості, про що прийнято податкові повідомлення-рішення від 25.08.2022 №0-0308 в сумі 2388,00 грн, від 25.08.2022 №0-0308 в сумі 11076,00 грн, від 25.08.2022 №0-0308 в сумі 18240,00 грн.

Надаючи правову оцінку спірним податковим повідомленням-рішенням, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано положеннями Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI.

Відповідно до п.15.1 статті 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Грошове зобов`язання платника податків сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (пп.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України).

Відповідно до пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Так, Законом України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи від 28 грудня 2014 року №71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування згідно пп.266.2.1 п.266.1 ст.266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, за загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно із статтею 10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлює, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. А згідно п.п. 266.3.2. п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом па підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Нормами ПК України встановлені пільги зі сплати вищезазначеного податку, зокрема п.п. є 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, віднесені до групи Будівлі промислові та склади (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

З аналізу наведених норм, судом встановлено, що для застосування пільги в 2021 році необхідно дотриматись наступних умов, а саме:

- будівлі мають бути будівлями промисловості, віднесеними до групи Будівлі промислові та склади (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000;

- будівлі мають використовуватися за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-F КВЕД ДК 009:2010;

- будівлі не повинні здаватися їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу Будівлі нежитлові (група 125 Будівлі промислові та склади клас 1251 Будівлі промисловості).

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 Будівлі промисловості, що включає підкласи: 1251.1 Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості; 1251.2 Будівлі підприємств чорної металургії; 1251.3 Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості; 1251.4 Будівлі підприємств легкої промисловості; 1251.5 Будівлі підприємств харчової промисловості; 1251.6 Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості; 1251.7 Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості; 1251.8 Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості; 1251.9 Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне.

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Отже, з метою застосування норм п.п.266.2.2 ПК України при визначенні промислових підприємств необхідно дотримуватись вимог Національного класифікатора України ДК 009:2010 та Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.

Верховний Суд у постанові від 18.02.2021 у справі №812/1800/18 дійшов висновку, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм будівлі промисловості, лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, сама по собі наявність спеціального статусу будівлі, а саме будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування, оскільки законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його до застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Водночас Верховний Суд у постанові від 20.02.2020 по справі №818/149/16 дійшов висновку, що будівлі, які використовуються промисловим підприємством для забезпечення виробничої діяльності, є будівлями промисловості, в тому числі будівлі, які використовуються для розміщення апарата управління, та інших робітників, занятих у виробничому процесі, відтак не є об`єктами оподаткування відповідно до пп. «є» 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

У листі від 03.03.2021 №3816/6/03-20-24-06 ГУ ДПС у Волинській області визнає, що належні позивачу на праві власності об`єкти нерухомості, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема: приміщення коптильного цеху загальною площею 121 кв.м., ковбасний цех загальною площею 910,7 кв. м, приміщення холодильної камери загальною площею 87,3 кв. м., складське приміщення загальною площею 300,8 кв. м. не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відповідно до підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єкта господарювання.

Додатково на підтвердження зазначеного позивач додає до позову, зокрема, експлуатаційний дозвіл для потужностей (об`єктів) з виробництва, переробки або реалізації харчових продуктів від 20.11.2008 №03-19-18 FP, виданий Управлінням ветеринарної медицини в місті Луцьку, де зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 , надано можливість підприємцю ОСОБА_1 здійснювати виробництво, переробку або реалізацію наступної продукції: риба холодного копчення; риба солена та пряного соління; рибні пресерви; риба гарячого копчення.

Як слідує із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач з 18.12.2002 зареєстрований як фізична особа-підприємець, видами діяльності якого, зокрема, є наступні: 10.20 Перероблення та консервування риби, ракоподібних і молюсків (основний вид діяльності); 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 46.38 Оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками; 10.85 Виробництво готової їжі та страв; 10.39 Інші види перероблення та консервування фруктів і овочів.

На підтвердження виробництва продукції позивач надав суду специфікацію від 08.06.2021, де зазначено, що ФОП ОСОБА_1 є виробником наступної продукції, зокрема: пресервів та іншої продуктів із риби, ракоподібних та молюсків (оселедець, мідії, лосось, скумбрія, лящ, кальмар, тощо).

Щодо використання позивачем у підприємницькій діяльності інших будівель, які безпосередньо не використовуються у виробництві продукції, та щодо яких винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення суд зазначає наступне.

З врахуванням вищенаведених правових висновків Верховного Суду, відображених у постанові від 20.02.2020 по справі №818/149/16, суд дійшов висновку, що відповідач помилково вважає, що інші об`єкти нежитлової нерухомості, які знаходяться за цією ж адресою та складають цілісний майновий комплекс, а саме: допоміжне приміщення з магазином загальною площею 369,2 кв. м.; адміністративне приміщення загальною площею 79,6 кв. м.; адміністративний будинок (офісне приміщення), гараж, рибний цех загальною площею 608 кв. м. не підпадають під дію підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Зазначені об`єкти є адміністративними та допоміжними, які безпосереднього не застосовуються у виробничій діяльності позивача, однак використовуються для забезпечення такої діяльність суб`єкта господарювання, а тому такі об`єкти нерухомості слід відносити до будівель промисловості в розумінні підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Зокрема, адміністративні приміщення використовуються позивачем для розміщення штату найманих працівників, тобто використовуються як офісні приміщення. На підтвердження цього позивач надав суду штатний розклад з 01.12.2021, де міститься інформація про посади та кількості працівників, які задіяні у господарській діяльності позивача.

Приміщення гаража використовується позивачем для розміщення вантажних транспортних засобів, а саме вантажного фургона-рефрижератора марки Mercedes-Benz моделі Sprinter 413 CDI та вантажного автомобіля Renault Master, які є у власності підприємця, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 відповідно. Вказані транспортні засоби використовуються ФОП ОСОБА_1 для здійснення поставки готової продукції до контрагентів на виконання укладених договорів поставки товару, що є невід`ємним елементом господарської діяльності позивача як виробника рибної продукції.

Рибний цех використовується підприємцем для зберігання та переробки рибної продукції.

Як зазначає позивач, на першому поверсі адміністративного будинку знаходяться приміщення, в яких розміщені салатні цехи, де здійснюється виробництво готової продукції.

Допоміжні приміщення з магазином також використовується для забезпечення виробничої діяльності позивача. Разом з тим, позивач визнає, що частину адміністративного приміщення та приміщення з магазином передає в оренду.

Так, на підтвердження цього позивач надав суду копію договору оренди адміністративного приміщення №20/11-1 від 20.11.2020, відповідно до якого передав ПП Касатка УК у строкове платне користування нежитлове приміщення (частину адміністративного будинку) загальною площею 13,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 19.11.2020 позивач передав ФОП ОСОБА_3 у строкове платне користування частину нежитлового приміщення (частину магазину) площею 14,3 кв. м, а відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 19.11.2020 передав у строкове платне користування ФОП ОСОБА_2 частину нежитлового приміщення (частину магазину) площею 35 кв. м., що знаходяться у АДРЕСА_1 . Інша частина цих приміщень використовується у господарській діяльності позивача.

Тобто, протягом спірного періоду (2021 рік) позивач передав в оренду частину нежитлового приміщення (частину адміністративного будинку) площею 13,3 кв. м. та частину нежитлового приміщення (частину магазину) загальною площею 49,3 кв. м., а тому така площа нежитлових приміщень не звільняється від оподаткування податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відповідно до підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, що не заперечується позивачем.

Рішенням Луцької міської ради Про встановлення ставок із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки від 14.07.2020 №87/3, яке міститься в мережі Інтернет на офіційному сайті Луцької міської ради, встановлено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Луцької міської територіальної громади. Встановлено ставки із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з додатком, зокрема, об`єкти нерухомості за підкласом 1251.5 (будівлі підприємств харчової промисловості), які передаються в оренду, оподатковуються за ставкою 0,5% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до статті 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік від 15.12.2020 № 1082-IX. у 2021 році мінімальна заробітна плату у місячному розмірі з 1 січня становить - 6000 гривень.

Відтак, у податковому повідомленні-рішенні від 25.08.2022 №0-0308 позивачу слід було визначити грошове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 399 грн (13,3 кв. м. х 0,5% х 6000 грн), оскільки частина нерухомого нежитлового приміщення у розмірі 13,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була передана позивачем в оренду, а тому преференцію щодо звільнення від оподаткування, визначена у підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України на таку площу нерухомого майна не поширюється. В іншій частині нарахованих грошових зобов`язань у сумі 1989,00 грн (2388 грн 399 грн) податкове повідомлення-рішення від 25.08.2022 №0-0308 підлягає скасуванню як протиправне, оскільки частина нежитлових приміщень використовувалась позивачем з метою забезпечення його господарської діяльності.

З наведених підстав підлягає визнанню протиправним та скасуванню податкове повідомлення-рішення від 25.08.2022 №0-0308 в частині нарахування грошових зобов`язань в сумі 9597,00 грн (11076 грн 1479 грн), оскільки відповідач правомірно нарахував позивачу грошові зобов`язання у сумі 1479 грн (49,3 кв. м. х 0,5% х 6000 грн) за передану в оренду у 2021 році частину нежитлових приміщень за цією адресою у розмірі 49,3 кв. м.

Податкове повідомлення-рішення від 25.08.2022 №0-0308 є протиправним та підлягаю скасуванню повністю, оскільки нежитлові приміщення, а саме адміністративний будинок, гараж та рибний цех використовуються позивачем для забезпечення його виробничої діяльності.

Відтак. позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач не поніс витрат по сплаті судового збору, оскільки звільнений від його сплати на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України Про судовий збір від 08.07.2011 № 3674-VI внаслідок того, що є особою з інвалідністю II групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 .

Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За приписами частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено копію договору про надання правничої допомоги від 01.03.2023 №02-Ю/23, укладеного між адвокатом Літвинюк О.І. та ФОП Дубом І.М., попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на правничу допомогу позивача ФОП ОСОБА_1 , копію акта наданих послуг адвоката Літвинюк Ольги Ігорівни від 06.03.2023.

Відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на правничу допомогу позивача ФОП ОСОБА_1 адвокат зобов`язується надати наступні послуги: ознайомлення з матеріалами, переданими клієнтом, правовий аналіз документів та формування правової позиції щодо відновлення порушеного права клієнта, пошук судової практики в аналогічних спорах (1600 грн); складення позовної заяви, формування переліку додатків та їх спрямування до суду (4800 грн); складення та спрямування на відповіді на відзив (1600 грн); участь у судових засіданнях (орієнтовно 2400 грн), а всього на суму 10 400 грн.

Відповідно до акта наданих послуг адвоката Літвинюк Ольги Ігорівни від 06.03.2023, адвокат надав наступні послуги: ознайомлення з матеріалами, переданими клієнтом, правовий аналіз документів та формування правової позиції щодо відновлення порушеного права клієнта, пошук судової практики в аналогічних спорах (01.03.2023 (2 год.) - 1600 грн); складення позовної заяви про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та повернення помилково сплаченого податку на нерухоме майно н 10 аркушах, формування переліку додатків до позовної заяви, спрямування позовної заяви з додаткам до суду (06.03.2023 (6 год.) 4800 грн), а всього на суму 6400 грн.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечив щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вказуючи на їх завищення та необґрунтованість.

Суд виходить з того, що відшкодуванню підлягають витрати незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

В той же час, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 у справі №826/7375/18).

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України (зокрема, складність справи, яку розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання; час, який об`єктивно необхідно було витратити на підготовку позовної заяви; обсяг наданих адвокатом послуг), враховуючи те, що послуги щодо ознайомлення з матеріалами, переданими клієнтом, правовий аналіз документів та формування правової позиції щодо відновлення порушеного права клієнта, пошук судової практики в аналогічних спорах охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви, а також викладені у відзиві заперечення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, тому на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ГУ ДПС у Волинській області необхідно стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 25 серпня 2022 року №0-0308 в частині нарахування грошових зобов`язань у сумі 1989,00 грн (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 00 копійок), від 25 серпня 2022 року №0-0308 у сумі 9597,00 грн (дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто сім гривень 00 копійок), від 25 серпня 2022 року №0-0308.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44106679) судові витрати у сумі 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.Д. Ковальчук