Справа № 460/26458/22
Суддя: Д.Є. Махаринець
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 червня 2023 року м. Рівне №460/26458/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Махаринця Д.Є. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДержавна установа "Городищенська виправна колонія (№ 96)"
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

29.08.2022 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)», в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) ОСОБА_1 на період проходження військової служби в Збройних Силах України, із 01 квітня 2022 року.

- зобов`язати Державну установу «Городищенська виправна колонія (№96)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) з 01.04.2022 року за період проходження військової служби в Збройних Силах України за призовом під час мобілізації відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, з урахуванням того, що 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

- стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати в сумі 6992 (Шістьтисячдев`ятсотдев`яностодвігривні) 40 коп.

Позивач зазначив, що він проходить службу в Державній установі "Городищенська виправна колонія (№96)"на посаді начальника відділу соціально-психологічної служби із 18 лютого 2020 року по теперішній час.

Із 13.03.2022 року на підставі Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 року Позивача було призвано на військову службу до Збройних Сил України, де він проходить службу на даний час, що підтверджується військовим квитком, а також витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.03.2022 року №68.

Проте йому відповідачем не виплачувався середній заробіток відповідно до ст.119 КЗпПУ. З метою уточнення інформації про належні йому виплати, а також для забезпечення реалізації права на отримання середнього заробітку, у зв`язку з призовом на військову службу, представником Позивача був направлений адвокатський запит до Відповідач з проханням надати інформацію про причини невиплати заробітної плати. У відповіді на запит від 21.06.2022 року №10/2142 Відповідач повідомив, про відсутність правових підстав для виплати ОСОБА_1 середньої заробітної плати за період з моменту його призову на військову службу. В обґрунтуванні своєї відмови відповідач пояснив, що у зв`язку із роботою у Державній кримінально-виконавчій службі на правовідносини між Позивачем та Відповідачем не поширюється законодавство про працю, а саме норми статті 119 КЗпП України.

Крім того, представник позивача звернувся до Міністерства юстиції України, як до органу управління виправної колонії.

Листом №59837/68389-33-22/27 від 22.07.2022 Міністерство юстиції України повідомило про те, що питання проходження служби особами рядового і начальницького складу та виплата грошового забезпечення регулюються окремим законодавством, норми трудового законодавства не поширюються на вказану категорію осіб.

Позивач вважає вказані дії відповідача протиправними та такими, що суперечать встановленим гарантіям визначених ч.3 ст.119 КЗпП України, що є безумовним порушенням його прав, оскільки, проходження військової служби є конституційним обов`язком позивача як громадянина України.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток в установі, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Позивач вказує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ було внесено зміни до ч.3 ст. 119 КЗпП України, відповідно до яких роботодавці вже не зобов`язані зберігати середній заробіток за працівником, якого увільнили від роботи на час військової служби.

Закон України № 2352-ІХ набрав чинності 19.07.2022 року, у зв`язку з чим він просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток (грошове забезпечення) за період з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року.

Ухвалою суду 05 вересня 2022 року позов залишений без руху та позивачу наданий строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 14 листопада 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що механізм виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України визначений Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 за № 377/31829 (з доповненнями та змінами, чинними на момент подання відзиву).

Відповідно пунктом 29 розділу I даного Порядку зазначено, що за особами рядового і начальницького складу, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення грошове забезпечення не зберігається.

При цьому відповідач вказує, що у даному випадкуст.1189 КЗпП України не застосовується, оскільки за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними.

Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач, зокрема, звертає увагу, що посилання відповідача на п.29 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового та начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України не відповідає вимогам ч. 4 ст. 9 КАС України, відповідно до якої у разі невідповідності нормативно-правового акта закону України або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

До того ж, в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу спеціальним є Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", який декларує, що громадяни України, військову службу за призовом під час мобілізації, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином України та як майор внутрішньої служби з 18.02.2020 року по теперішній час проходить службу на посаді начальника відділу соціально-психологічної служби в Державній установі "Городищенська виправна колонія (№96)" Державної кримінально- виконавчої служби України із 18 лютого 2020 року, що підтверджується наказом від 17 лютого 2020 року №27/ОС-20).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13.03.2022 року №68 на підставі Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 року Позивача було призвано на військову службу до Збройних Сил України, де він проходить службу на посаді сержанта матеріального забезпечення інженерно-позиційної роти інженерно-позиційного батальйону, ВОС-787089А, шпк «старший сержант» із 13.03.2022 року по даний час .

Наказом Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)"від 14 березня 2022 року №53/ОС-22 Позивача на час призову під час мобілізації було тимчасово звільнено від виконання посадових обов`язків iз збереженням посади, робочого місця без збереження грошового забезпечення.

В наказі №53/ОС-22 зазначено, що згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року №69/2022, статті 39 «Про військовій обов`язок та військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та частини 3 статті 119 КЗпПУ, пункту 29 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового та начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року №925/5 зі змінами, тимчасово звільнити від виконання посадових обов`язків на час призову на військову службу під час мобілізації майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи з 13.03.2022 року .

З наданої до суду довідки про доходи, виданої Державною установою "Городищенська виправна колонія (№96)" та довідки ОК-7, сформованої на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду, встановлено, що починаючи із 01 квітня 2022 року Відповідач припинив нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 .

На запит представника позивача відповідач повідомив, що він діяв у відповідності до спеціального законодавства, а саме п.29 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового та начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України, затвердженого наказом МЮУ від 28.03.2018 року №925 (далі Порядок №925), відповідно до якого грошове забезпечення за особами призваними, зокрема на військову службу під час мобілізації, грошове забезпечення не зберігається. Враховуючи зазначене Позивач був тимчасово увільнений від роботи з 13.03.2022 року без збереження грошового забезпечення .

Вважаючи порушеними свої права, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу не нарахування та невиплати позивачки середнього заробітку за місцем служби в Державною установою "Городищенська виправна колонія (№96)" на час її призиву під час мобілізації у період воєнного стану.

Статтею 1 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" визначено, що на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Згідно з ч.2 ст.14 Закону служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Відповідно до ч.4 ст.21 Закону особи рядового і начальницького складу та працівники кримінально-виконавчої служби, а також члени їхніх сімей знаходяться під захистом держави, їх безпека, честь і гідність охороняються законом.

Частиною 8 ст.14 Закону встановлено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Закон України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" не регламентує питань захисту трудових прав рядового і начальницького складу, які мобілізовані на військову службу під час воєнного стану.

Вказані питання регламентовані Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", КЗпП України.

Статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, а також ч.1 ст. 53 і ч.2 ст. 57 Закону України "Про освіту", ч.2 ст. 44, ч.1 ст. 54 і ч.3 ст. 63 Закону України "Про фахову передвіщу освіту", ч.2 ст.46 Закону України "Про вищу освіту".

Відповідно до ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Таким чином, позивач була призваний на військову службу під час мобілізації у період воєнного стану, та відповідно користується гарантіями, передбаченими ч.3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, якою в редакції на час призову позивачки на військову службу було встановлено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Між тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01.07.2022 року (набрав чинності 19.07.2022 року) внесено зміни до ч.3 ст.119 КЗпП України, а саме слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінені словами "зберігаються місце роботи і посада".

Таким чином, позивач має гарантії встановлені ч.3 ст.119 КЗпП, у тому числі на отримання середнього заробітку за місцем свої служби з 01.04.2022 року по 18.07.2022 року включно.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що наказ №53/ОС-22 від 22.04.2022 року щодо грошового забезпечення позивача виданий у відповідності до п.29 Порядку №925, відповідно до якого грошове забезпечення за особами призваними, зокрема на військову службу під час мобілізації, грошове забезпечення не зберігається. При цьому суд виходить з наступного.

Статтею 7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 17.10.2002 №17-рп Верховна Рада України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні повинні прийматися на основі законів, не повинні за своїм змістом суперечити законам.

КМУ у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами ВРУ, прийнятими відповідно до Конституції та законів України (ч. 3 ст. 113 Конституції України).

Отже у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Стаття 113. Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Оскільки п.29 розділу І Порядку №925 як норма підзаконного акту суперечить нормі закону ч.3 ст.119 КЗпПУ (в редакції до 19.07.2022 року) повинна застосовуватись саме норма закону, діючого на час спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч. 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За правилами частини третьої цієї статті, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

А за правилами частини четвертої цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На виконання вимог цієї норми позивач подав копії: витяг з договору про надання професійної правничої допомоги з договору №08/06/22-1 про надання правової (правничої) допомоги адвокатом від 08.06.2022 року, копію акта приймання-передачі виконаних робіт до договору №08/06/22-1 про надання правової (правничої) допомоги адвокатом від 08.06.2022 року, копію платіжного документа №5760-1890-0419-1492 від 04.08.2022 року, копію платіжного документа №3560-1902-1032-7842 від 16.08.2022 року.

Як видно із поданих позивачем документів, розмір судових витрат позивача за надання правової (правничої) допомоги у цій справі становить 6 000,00 грн.

Наведені документи судом оцінені як належні та достатні, оскільки підтверджують факт понесених (здійснених) позивачем витрат на правничу допомогу.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, на підтвердження наведених обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Заперечення щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу

від відповідача не надходило.

З огляду на наведене та зважаючи на те, що понесені позивачем судові витрати на судовий збір та на професійну правничу допомогу, підтверджені належними та допустимими доказами суд дійшов висновку, що такі витрати підлягають стягненню з відповідача.

За правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує, відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи встановлені обставини суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати бездіяльність Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) ОСОБА_1 на період проходження військової служби в Збройних Силах України, із 01 квітня 2022 року.

- зобов`язати Державну установу «Городищенська виправна колонія (№96)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) з 01.04.2022 року за період проходження військової служби в Збройних Силах України за призовом під час мобілізації відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, з урахуванням того, що 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державна установа «Городищенська виправна колонія (№96) на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання правової (правничої) допомоги в сумі 6000 шість тисяч гривень

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державна установа «Городищенська виправна колонія (№96) на користь ОСОБА_1 судові витратистягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державна установа «Городищенська виправна колонія (№96) на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору 992, 40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Державна установа "Городищенська виправна колонія (№ 96)" (с.Городище,Рівненський район, Рівненська область,35341, ЄДРПОУ/РНОКПП 08564386)

Повний текст рішення складений 08 червня 2023 року

Суддя Д.Є. Махаринець