Справа № 160/8058/23
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2023 року Справа № 160/8058/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення,-
18.04.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 19.05.2023 року.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2023 року в задоволенні клопотання представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін відмовлено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.06.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено, що 13 серпня 2019 року громадянка російської федерації ОСОБА_1 звернулася до Соборного районного відділу у м. Дніпрі Головного управління ДМС у Дніпропетровській області із заявою про надання їй дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року №2491-III, як особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Після проведення визначених імміграційним законодавством перевірок, у зв`язку із не виявленням підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, Соборним районним відділом у місті Дніпрі Головного управління ДМС у Дніпропетровській області складено висновок щодо надання дозволу на імміграцію в Україну від 03 грудня 2019 року, відповідно до якого громадянці російської федерації ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну.
24.12.2019 року позивач звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області з документами на оформлення посвідки на постійне проживання.
02.01.2020 року громадянка російської федерації ОСОБА_1 отримала посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 .
У вказаному висновку зазначено, зокрема, наступне: «Управлінням, у ході проведення оперативно-службової діяльності у встановленому законом порядку, отримано інформацію відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка вчинила дії направлені на дестабілізацію обстановки в Україні. Зокрема, встановлено, що громадянка російської федерації ОСОБА_1 , має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 дійсна до 28.12.2029 року. При цьому, в ході спілкування з близькими їй особами, остання виправдовує збройну агресію російської федерації проти України, представляє її як внутрішній громадський конфлікт. Крім того, ОСОБА_1 поширює інформацію проросійського характеру з використанням своїх акаунтів в соціальних мережах, що відповідно до чинного законодавства, становить загрозу громадському порядку та національній безпеці України. З огляду на це, та відповідно до пунктів 2,13 ст.24 Закону України «Про Службу безпеки України», пунктів 21,22 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2022 року № 1983, просимо прийняти рішення про скасування дозволу на імміграцію громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі вимог пункту 3 статті 12 Закону України «Про імміграцію» (дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадського порядку в Україні)».
Разом з поданням від Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області щодо скасування дозволу на імміграцію гр.рф. ОСОБА_1 до відповідача надійшли матеріали соціальної мережі «Одноклассники».
09.11.2022 року, уповноваженим працівником відділу з питань постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області складено висновок за результатами розгляду подання від Управління СБ України про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянці рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Суд зазначає, що спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III (надалі - Закон України «Про імміграцію») та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (надалі - Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Положеннями частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначають, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Згідно з статті 11 Закону України «Про імміграцію» особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.
Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.
Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Відповідно до приписів статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;
2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
З системного аналізу вище окреслених законодавчих приписів, зокрема, Закону України «Про імміграцію», слідує, що дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, окреслених у статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Згідно з пунктом 1 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого 1 (далі - Порядок № 321), посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Підпунктом 1 пункту 64 Порядку № 321 визначено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію.
Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування (п.65 Порядку №321).

Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття (п.66 Порядку №321).

Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби (п.67 Порядку №321).

Як свідчать матеріали справи органом міграційної служби скасовано дозвіл ОСОБА_1 на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», та скасовано посвідку на постійне проживання на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на проживання, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25.04.2018 року №321.

Зокрема, судом з`ясовано, що питання про скасування дозволу на імміграцію та посвідки постійного проживання позивача було ініційовано Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області, а саме 21.09.2022 року за вх.№ 10784/1/1201-22 на адресу Головного управління ДМС у Дніпропетровській області надійшло подання від Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 19.09.2022 року за вих.№55/2-2227 щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказано, що громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинила дії направлені на дестабілізацію обстановки в Україні. Зокрема, встановлено, що громадянка російської федерації ОСОБА_1 , в ході спілкування з близькими їй особами, виправдовує збройну агресію російської федерації проти України, представляє її як внутрішній громадський конфлікт. Крім того, ОСОБА_1 поширює інформацію проросійського характеру з використанням своїх акаунтів в соціальних мережах, що відповідно до чинного законодавства, становить загрозу громадському порядку та національній безпеці України.

Суд, дослідив подання Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 19.09.2022 року за №55/2-2227 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також матеріали на підставі яких Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області дійшло висновку, що дії ОСОБА_1 направлені на ускладнення реалізації національних інтересів України, фундаментальною цінністю яких є державний суверенітет, територіальна цілісність, недопущення втручання у внутрішні справи України, що виразилися у виправдовуванні у спілкуванні з близькими їй особами збройної агресії російської федерації проти України, представлянні її як внутрішній громадський конфлікт, поширенні інформації проросійського характеру з використанням своїх акантів в соціальних мережах. Вказані дії відповідно до чинного законодавства становить загрозу громадському порядку та національній безпеці України.

У цьому контексті слід взяти до уваги позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06 вересня 2022 року у справі № П/857/1/22, відповідно до якої сповідування та пропаганда антиукраїнських - а правильніше проросійських - ідей, що сприяє таким чином окупантам у втіленні їхніх намірів, теж становить реальну загрозу національній безпеці, конституційному ладу України, її суверенітету і територіальній цілісності.

Щодо доводів позивача, що оскаржуваним рішенням грубо порушуються її права, слід зазначити, що позивач є громадянином російської федерації, а отже є іноземним громадянином та відповідно до основних засад міжнародного права іноземець, який перебуває за кордоном, користується захистом та заступництвом держави свого громадянства, не втрачає юридичного зв`язку зі своєю державою та підпорядковується нормам законодавства країни свого громадянства.

Також з приводу обгрунтування позивачем протиправності оскаржуваного рішення тим, що її не було запрошено для надання пояснень під час розгляду подання, слід зазначити наступне.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено у Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (надалі - Порядок № 1983).

Так, пунктом 21 Порядку № 1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Абзацом першим пункту 23 Порядку №1983 визначено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Отже, уповноважений орган при розгляді подання щодо скасування дозволу на імміграцію лише у разі необхідності запрошує для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

У ході розгляду зазначеного вище подання установлено, що відсутня необхідність запрошувати іммігранта для надання пояснень.

Таким чином, інформація викладена у поданні УСБУ в Дніпропетровській області, є підставою для скасування іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідач, приймаючи спірне рішення №0182 від 10.11.2022 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання №900028656 від 02.01.2020 року громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діяв в межах відповідних приписів чинного законодавства, а саме пункту 4 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», адже застосований контролюючим органом закон є чітким, зрозумілим та надає можливість передбачити настання правових наслідків у вигляді скасування дозволу на імміграцію у випадку, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а отже, задоволенню не підлягають.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 241-246, 255, 295, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна