Справа № 489/3355/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 489/3355/22

Головуючий І інстанції: Кокорєв В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 23 лютого 2023 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення суду - 23.02.2023р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_4 в особі керівника - підполковника ОСОБА_6 про визнання неправомірною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

17.11.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Миколаєва із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_4 в особі керівника - підполковника ОСОБА_6, в якому просив скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення від 07.11.2022р. №197, якою його визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 КУпАП та накладено штраф у розмірі 34000 грн., а також закрити провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.11.2022р. начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 - підполковником ОСОБА_6 було винесено спірну постанову №197 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.210-1 КУпАП. Проте, ОСОБА_1 не згоден із вказаною вище постановою, вважає її протиправною, незаконною, і такою, що підлягає скасуванню, оскільки він не вчиняв дане адміністративне правопорушення, а відповідачем, при винесенні спірної постанови, всупереч вимогам чинного законодавства не з`ясовано чи було дійсно вчинено адміністративне правопорушення, та чи наявна вина саме позивача у його вчиненні.

Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 23 лютого 2023 року (ухваленим у відкритому судовому засіданні) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 10.03.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 23.02.2023р. та прийняти нове - про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2023р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

23.03.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ст.311 КАС України, розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

13.09.2019р. Ленінським РВК було видано мобілізаційний припис, яким позивача - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) повідомлено про необхідність (обов`язок) негайно, т.б. не чекаючи повістки військового комісаріату, з`явитися за адресою: АДРЕСА_1 , у разі оголошення мобілізації.

Згідно зі свідоцтв про народження від 19.08.2009р. серії НОМЕР_1 , виданим міським відділом РАЦС Миколаївського МУЮ (актовий запис за №2640) та від 17.06.2016р. серії НОМЕР_2 , що видане Інгульським районним у м.Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Миколаївській області (актовий запис за №476), позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є батьком неповнолітніх ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Згідно довідки від 22.08.2022р. №4, ОСОБА_4 (дружина позивача, свідоцтво про шлюб від 14.11.2006р. серії НОМЕР_3 ) працює в КНП ММР «Міській лікарні швидкої медичної допомоги» на посаді «медичної сестри операційного блоку» з 21.03.2005р. по теперішній час.

01.06.2022р. начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 (з адміністративно-господарської діяльності) прийнято наказ №45 «Про організацію службової діяльності в районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, в 2022 навчальному році», яким, серед інших, визначено старшого солдата ОСОБА_5 , як посадову особу, яка уповноважена складати протоколи за вчинені адміністративні правопорушення громадянами та керівниками підприємств, установ, організацій в межах компетенції РТЦК та СП.

07.11.2022р. старшим стрілком 2 відділення 3 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 старшим солдатом ОСОБА_5 відносно позивача відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.210-1 КУпАП.

07.11.2022р. начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковником ОСОБА_6 , на підставі вказаного вище протоколу, було винесено постанову №197 по справі про адміністративне правопорушення, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.210-1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн.

Відповідно до вказаних вище протоколу та постанови, 07.11.2022р. ОСОБА_1 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 і під час проведення перевірки щодо правильності військового обліку було встановлено, що останній є військовозобов`язаним резерву першої черги, якому 13.09.2019р. вручено мобілізаційне розпорядження. Однак, останній, в порушення вимог ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», негайно після оголошення Указу Президента України «Про мобілізацію» до ІНФОРМАЦІЯ_4 не прибув, за що ч.2 ст.210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність (т.б. порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене останнім в особливий період).

В поясненнях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності зазначено про те, що останній нібито не мав змоги з`явитися.

Зі змісту повістки від 07.11.2022р. вбачається, що солдату - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), на виконання вимог п.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», було запропоновано прибути 07.11.2022р. о 09:00 год. до ІНФОРМАЦІЯ_4.

Не погоджуючись із правомірністю винесеної відповідачем спірної постанови від 07.11.2022р. №197 про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, відсутності належних підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України, шанування її державних символів - є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Нормами ч.2 ст.210-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Порушення вказаної норми, тягне за собою накладення штрафу на громадян від 200 до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У відповідності до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

У той же час, ст.7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.

Положеннями ст.280 КУпАП закріплено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Як вбачається зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи. При цьому, виходячи із закріпленого в ч.4 ст.129 Конституції України принципу змагальності та рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається саме на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Згідно з ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду певної справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Так, як встановлено з матеріалів справи, підставою для прийняття спірної постанови від 07.11.2022р. №197 стало порушення позивачем вимог ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-XII, що, в свою чергу, є вчиненням ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 КУпАП.

Позивач же, у свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, зазначає, що є батьком 2-х неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Протягом кількох місяців після введення «воєнного стану» в Україні, він постійно доглядав за дітьми, оскільки дружина працювала цілодобово в КНП ММР «Миколаївська лікарня швидкої медичної допомоги». У подальшому, з огляду на відсутність транспортного сполучення, позивач зателефонував до ІНФОРМАЦІЯ_4 та повідомив відомості про сім`ю, дітей, роботу. При цьому, з вересня 2022р. ОСОБА_1 зарахований студентом денної форми навчання НУК ім. Адмірала Макарова.

Окрім того, позивач також звернув увагу на те, що його викликали до ІНФОРМАЦІЯ_4 не повісткою, а телефонним дзвінком 06.11.2022р.

Вирішуючи ж питання обґрунтованості апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII.

Відповідно до ч.3 ст.1 Закону №2232-XII, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, за ч.10 ст.1 Закону №2232-XII, зобов`язані:

- прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) ТЦК та СП, Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу СЗР України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або ж вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;

- проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах відповідно до рішень комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) ТЦК та СП, закладів охорони здоров`я СБУ, а у СЗР України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України;

- проходити підготовку до військової служби, військову службу та виконувати військовий обов`язок у запасі;

- виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Згідно з ч.5 ст.33 Закону №2232-XII, військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, правила військового обліку визначені у Додатку №1 до «Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016р. №921).

Зокрема, п.1 вказаних вище Правил закріплено, що призовники і військовозобов`язані повинні:

- перебувати на військовому обліку за місцем проживання у районних (міських) ТЦК та СП (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або ж регіональних органах СБУ), за місцем роботи (навчання) на підприємствах, в установах, організаціях, виконавчих органах сільських, селищних та міських рад, а також у разі тимчасового вибуття за межі України за місцем консульського обліку в дипломатичних установах України;

- прибувати за викликом районних (міських) ТЦК та СП (органів СБУ) на збірні пункти, призовні дільниці у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках або розпорядженнях районних (міських) ТЦК та СП (органів СБУ)), для взяття на військовий облік та визначення призначення у воєнний час, оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних;

- не змінювати місце фактичного проживання (перебування) з моменту оголошення мобілізації, а у воєнний час не виїжджати з місця проживання без дозволу керівника ТЦК та СП районного (міського) ТЦК та СП, відповідних керівників СБУ або СЗР;

- проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах відповідно до рішень комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії районних (міських) ТЦК та СП;

- проходити підготовку до військової служби, військову службу та виконувати військовий обов`язок у запасі;

- особисто у семиденний строк прибувати до районних (міських) ТЦК та СП (органів СБУ) з паспортом громадянина України та військово-обліковими документами для зняття з військового обліку в разі вибуття в іншу місцевість до нового місця проживання, у службові відрядження, на навчання, у відпустку чи на лікування (строком понад три місяці за межі України), у разі зміни місця проживання в межах міста з переїздом на територію іншого адміністративного району;

- особисто повідомляти у семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені у відповідності до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) ТЦК та СП, ТЦК та СП Автономної Республіки Крим, областей, м.Києва та м.Севастополя (ч.7 ст.1 Закону №2232-XII).

Згідно з п.1 «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022р. за №154), ТЦК та СП є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

У відповідності до «Положення про підготовку та проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 21.03.2002р. №352 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2021р. №100), оповіщення громадян про призов на строкову військову службу та їх прибуття на призовні дільниці здійснюється за розпорядженнями військових комісарів обласних та районних (міських) ТЦК та СП.

Пунктом 56 цього Положення регламентовано, що у триденний строк після набрання чинності Указом Президента України про проведення призову громадян України на строкову військову службу керівники районних (міських) ТЦК та СП видають накази про проведення призову громадян України на строкову військову службу.

Оповіщення громадян про призов на строкову військову службу та їх прибуття на призовні дільниці здійснюється за розпорядженнями керівників районних (міських) ТЦК та СП. Конкретні строки явки до призовних дільниць установлюються районними (міськими) ТЦК та СП в повістках, вручення яких проводиться через відповідні органи місцевого самоврядування, керівників підприємств, установ, організацій, у тому числі закладів освіти, незалежно від підпорядкування і форми власності.

Повістки громадянам можуть також вручатися безпосередньо посадовими особами районного (міського) ТЦК та СП.

Отже, ТЦК та СП, виконуючи владні управлінські функції, здійснюють оповіщення громадян про виклик за розпорядженнями їх керівників.

Як встановлено судами обох інстанцій та не заперечується учасниками справи, ОСОБА_1 було видане мобілізаційне розпорядження від 13.09.2019р., згідно з яким він був зобов`язаний після оголошення мобілізації негайно і добровільно прибути до військового комісаріату, не чекаючи повістки.

За змістом ст.1 Закону №3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ч.3 ст.22 цього ж Закону, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників ТЦК та СП).

При цьому, у ст.23 Закону №3543-XII визначено випадки, коли може надаватися відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та які категорії осіб не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення і скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII.

У розумінні ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. за №389-VIII, воєнним станом вважається особливий правовий режим, що вводиться в Україні або ж в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Пропозиції щодо введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях на розгляд Президентові України подає Рада національної безпеки і оборони України.

У разі прийняття рішення щодо необхідності введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях Президент України видає указ про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях і негайно звертається до Верховної Ради України щодо його затвердження та подає одночасно відповідний проект закону.

Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України, підлягає негайному оголошенню через медіа або оприлюдненню в інший спосіб (ч.ч.1-3 ст.5 Закону №389-VIII).

Як загальновідомо, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону №389-VIII, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 було введено в Україні воєнний стан.

Згідно з Указом Президента України від 24.02.2022р. №65/2022, постановлено проведення загальної мобілізації. Місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з ТЦК та СП, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: 1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини; 2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, а також інших військових формувань України;

У контексті обставин даної справи системний та цільовий способи тлумачення вказаних норм дають судовій колегії підстави дійти висновку, що позивач, після оголошення Указів Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 та №65/2022, був зобов`язаний з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_4 у строк, зазначений в отриманому ним мобілізаційному розпорядженні від 13.09.2019р., тобто негайно та незалежно від будь яких обставин. При цьому, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, наявність двох дітей та необхідність доглядати за ними чи проблеми з транспортом не звільняють від виконання такого обов`язку.

Разом із тим, слід звернути увагу й на те, що позивач не відноситься до будь-якої категорії осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Позивач, зазначаючи в позовній заяві та поданій апеляційній скарзі про те, що з вересня 2022р. (тобто через пів року після оголошення мобілізації) зарахований студентом денної форми навчання НУК ім. Адмірала Макарова, будь-яких належних та достатніх доказів відповідного (довідки або інших підтверджуючих документів з навчального закладу) не надав.

У світлі доводів учасників справи, колегія суддів також звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не оспорюється той факт, що він, після закінчення (усунення) вказаних ним особисто обставин, до пункту збору у вказаний в мобілізаційному розпорядженні строк не з`явився.

Так, положення Законів №2232-XII, №3543-XII, №389-VIII та Порядку №921 дійсно не містять такого трактування виконання призовниками та військовозобов`язаними обов`язку щодо прибуття за викликом ТЦК та СП на збірні пункти, призовні дільниці у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях), як прибуття «негайно», не визначають конкретні строки прибуття, як і не надають тлумачення поняттю «негайного прибуття» зазначених категорій осіб.

Однак, зважаючи на імперативно встановлений обов`язок позивача прибути до військового комісаріату у встановлений в мобілізаційному розпорядженні строк - негайно (не чекаючи повістки), колегія суддів вважає, що такий строк прибуття повинен бути розумним та об`єктивно необхідним для виконання таких дій. Термін «негайно», у розумінні строку виконання згаданих зобов`язань, тлумачиться як такий, що виходячи із засад розумності та необхідності, має бути здійснений в мінімальний строк, достатній для вчинення конкретної дії.

Більше того, Європейський суд з прав людини при розгляді справи «Броуґан та інші проти Сполученого Королівства», зазначив, що «негайно» не означає що це має відбутися миттєво, але означає, що це має відбутися якомога скоріше, з урахуванням місця, часу та обставин у кожній справі.

Виходячи з наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про те, що позивач, в дному випадку, фактично не виконав свій обов`язок, вказаний в мобілізаційному розпорядженні, врученому йому 13.09.2019р., а саме після оголошення Указу Президента України про загальну мобілізацію негайно і добровільно не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4, а з`явився лише після вручення повістки більш ніж через 8 (вісім) місяців після оголошення мобілізації. Така поведінка позивача, на переконання суду, свідчить про свідоме та навмисне ігнорування ним встановлених обов`язків і, відповідно, беззаперечно свідчить про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 КУпАП.

Надаючи оцінку іншим доводам апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що позивачу було роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.268 КУпАП, в тому числі його право на правову допомогу.

Крім того, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 ознайомився із протоколом про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.210-1 КУпАП та засвідчив це власним підписом, що підтверджується копією протоколу від 07.11.2022р., наявною у матеріалах справи.

Статтею 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Зокрема, у графі «Пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності» та «Підпис особи, притягнутої до адміністративної відповідальності» протоколу від 07.11.2022р. міститься власноручний підпис ОСОБА_3 , а тому колегія суддів не приймає до уваги його пояснення про порушення відповідачем вимог вказаної вище статті.

За змістом ч.1 ст.254 КУпАП, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

При цьому, суд 1-ї інстанції вірно звернув увагу, що ст.255 КУпАП не містить конкретного переліку осіб, які уповноважені складати протоколи про адміністративні правопорушення за ч.2 ст.210-1 КУпАП.

Так, спірна постанова за справою про адміністративне правопорушення від 07.11.2022р. №197 відповідає вимогам КУпАП, оскільки містить всі елементи, що повинні міститися в постанові відповідно до ст.283 КУпАП. У свою чергу, протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.210-1 КУпАП складений уповноваженою на те особою. Посилання позивача на те, що даний протокол повинен бути складений лише керівником ІНФОРМАЦІЯ_4 не відповідає вимогам КУпАП, адже останній розглядає справу про адміністративне правопорушення і накладає адміністративне стягнення, а протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.210-1 цього Кодексу можуть складати інші уповноважені на те посадові особи, конкретний перелік яких не міститься в КУпАП.

Що ж стосується доводів позивача про нібито погрози на його адресу з боку працівників ІНФОРМАЦІЯ_4 відносно призначення йому максимального штрафу і відправлення відразу на лінію бойових дій або ж примушування його до написання в графі пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності «не мав змоги з`явитися», то суд апеляційної інстанції, з огляду на відсутність у матеріалах справи будь-яких належних та достатніх доказів зазначеного, оцінює їх критично та не приймає до уваги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували вказані вище висновки суду апеляційної інстанції.

За таких умов, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана позивачем постанова від 07.11.2022р. №197 винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені КУпАП, обґрунтовано, тобто із урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, а відтак і підстави для її скасування - відсутні.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 23 лютого 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 07.06.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко