Справа № 420/18241/22
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2023-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/18241/22

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності щодо відмови у розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ДМСУ) та просив: визнати бездіяльність ДМСУ щодо не розгляду заяви-анкети громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) від 19.08.2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як суб`єкта владних повноважень протиправною; зобов`язати ДМСУ здійснити дії, передбачені ч.12 ст.7, ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», а саме: зареєструвати заяву-анкету громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) від 19.08.2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи, заповнити реєстраційний листок на ОСОБА_1 , оформити особову справу ОСОБА_1 , занести отримані відомості до централізованої інформаційної системи та видати ОСОБА_1 довідку про звернення за захистом в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19 серпня 2022 року подав до ДМСУ заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та що у відповідь на вищевказану заяву-анкету відповідачем було надано лист-відповідь від 01.09.2022 №П-1403/б/5101-22 в якому було повідомлено, зокрема, про те, що через відсутність викладених фактів переслідування ОСОБА_1 на території Республіки Молдова, клопотання розглянуто у відповідності до Закону України «Про звернення громадян».

Також було зазначено, що наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 року затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому й розглядатись заява повинна була в межах даного наказу та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що свідчить про протиправну відмову відповідача у розгляді питання щодо надання додаткового захисту в Україні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність ДМСУ щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 19.08.2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язав ДМСУ розглянути вказану заяву та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 №649, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.08.2022 року ОСОБА_1 , громадянин Республіки Молдови, звернувся до ДМСУ із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Відповідачем 01.09.2022 року направлено позивачу лист №п-1403/6/5101-22/5100.5.1/1892-22, в якому зазначено, що: «За таких умов зазначаємо, що саме через відсутність викладених фактів переслідування Вас на території Республіки Молдова, клопотання розглянуто у відповідності до Закону України «Про звернення громадян».

З огляду на викладене, у разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідування або серйозної шкоди на території Республіки Молдова, просимо доопрацювати направлені матеріали та надіслати їх на юридичну адресу Головного управління або безпосередньо звернутися до територіального підрозділу ДМС за адресою: м.Одеса, вул. Преображенська, 64 (4 поверх)».

Не погоджуючись з бездіяльністю ДМСУ щодо розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги та приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи, як і матеріали особової (міграційної) справи позивача, не містять ані рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ані рішення (наказу) про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнятих за результатами розгляду заяви позивача від 19.08.2022 року.

Суд зазначив, що саме рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є індивідуальним правовим актом у формі наказу ДМСУ.

Відсутність же належним чином оформленого рішення ДМСУ про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не зважаючи на факт надіслання відповідачем позивачу листа від 01.09.2022 року, свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом.

З огляду на зазначене суд вважав, що лист відповідача від 01.09.2022 року у відповідь на заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за змістом та формою не може вважатися «рішенням про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» у розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак ДМСУ допустило протиправну бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 19.08.2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, оскільки лист відповідача не є рішенням про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то в даному випадку має місце допущення відповідачем саме протиправної бездіяльності, яка полягає у неприйнятті ним відносно позивача жодного з тих рішень, які передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у визначений законом строк, суд вважав за необхідне зобов`язати ДМСУ розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.08.2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому, з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Розділом II Закону регламентовано питання питання визнання особою біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, статтею 5 Закону визначено, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ст.7 Закону (Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи;

ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України;

заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник;

заповнює інші необхідні документи;

оформлює особову справу;

роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги;

заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно вимог ст.8 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Вказані положення узгоджуються з ч.6 ст.5 Закону, за якою центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно статті 9 (Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) Закону розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

З аналізу наведеного вбачається наявність такого процедурного етапу, що передує вирішенню по суті питання не/визнання відповідної особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як - прийняття рішення щодо оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На вказаному етапі працівник міграційного органу фактично вчиняє підготовчі дії для розгляду по суті питання не/визнання відповідної особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, шляхом реєстрації заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлення заявника або його законного представника з порядком прийняття рішення за заявами та здійснює інші дії, що роблять можливим розгляд по суті заяву не/визнання відповідної особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 19.08.2022 року ОСОБА_1 , громадянин Республіки Молдови, звернувся до ДМСУ із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Відповідачем 01.09.2022 року направлено позивачу лист №п-1403/6/5101-22/5100.5.1/1892-22, в якому зазначено, що в зв`язку з відсутністю викладених фактів переслідування позивача на території Республіки Молдова, клопотання було розглянуто у відповідності до Закону України «Про звернення громадян».

Разом з тим, з аналізу положень Закону вбачається відсутність, як підстав, так і взагалі правового механізму для розгляду заяв про визнання особи біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Статтею 8 Закону передбачено, що до етапу розгляду по суті заяви про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідач має повноваження та обов`язок (одночасно) щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Водночас, як було зазначено вище, відовідачем вказане клопотання було «розглянуто» у відповідності до Закону України «Про звернення громадян»; фактично міграційним органом не було вирішено питання, як взагалі щодо прийнятності документів позивача для розгляду поставленого питання по суті, так і тим більше щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про допущення відповідачем протиправної бездільяності та про навність підстав для задоволення позову в частині, зазначеній судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук