Справа № 260/367/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/367/23 пров. № А/857/5736/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Улицького В.З.,

при секретарі судового засідання: Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі №260/367/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя першої інстанції - Луцович М.М., час ухвалення -14.21 год., місце ухвалення - м. Ужгород, дата складання повного тексту - 27.02.2023),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 лютого 2015 року позивач отримала посвідку на постійне проживання в Україні. У зв`язку із досягненням 45-го віку позивач звернулася до Головного Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із питанням обміну посвідки на постійне проживання, надавши до заяви необхідний перелік документів. Однак, листом за №2101.04.1-8310/21.2-22 від 05.10.2022 року Головне Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повідомило позивача про необхідність з`явитися для з`ясування обставин, що слугували підставою при наданні дозволу на імміграцію в Україну. 22 грудня 2022 року позивач отримала рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області №8 від 06.12.2022 року «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну», який їй був виданий 03.03.2007 року та рішення «Про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання» від 06.12.22 року. Позивач наголошує, що Головне Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, при видачі їй 03.03.2007 року посвідки на постійне проживання в Україні керувалося положеннями Закону України «Про імміграцію», проводило перевірку законності залишення на постійне проживання на території України та будь-яких підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило, заперечень не висловлювало та визнало позивача такою, що має дозвіл на імміграцію, що мало наслідком надання посвідки на постійне проживання в Україні. Таким чином, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області №8 від 06.12.2022 року «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» видане ОСОБА_1 , яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 03.03.2007 року та скасовано посвідку на постійне проживання. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 06.12.2022 року «Про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання» ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.09.2022 року про оформлення (видачу) в порядку обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45 річного віку, з врахуванням висновків суду зазначених у даному рішенні. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 770,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачем подана апеляційна скарга.

Апелянт зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до погрібних наслідків, дає найбільший ефект та забезпечує поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд, з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача. Якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд

Умови, за яких орган відмовляє у видачі посвідки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен видати посвідку. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - видати посвідку.

З урахуванням наведеного просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року по справі № 260/367/23 в частині відмови в задоволенні вимоги про зобов`язання головного Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області оформити (видати) в порядку обміну посвідку на постійне проживання в Україні у зв`язку із досягненням 45-ого віку громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення у цій частині, яким зобов`язати головне Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області оформити (видати) в порядку обміну посвідку на постійне проживання в Україні у зв`язку із досягненням 45-ого віку громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .

Також апеляційна скарга подана відповідачем, Головним управлінням Державної міграційної служби України у Закарпатській області.

Головне управління ДМС України в Закарпатській області вважає, шо суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з урахуванням обставин, які встановив без достатніх на те доказів.

Суть доволів апелянта зводиться до того, що для отримання дозволу на імміграцію в Україну громадянкою російської федерації ОСОБА_1 були повідомлені про себе неправдиві відомості.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів що втратили чинність.

З урахуванням наведеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу відповідача, суть якого зводиться до того, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 03 березня 2007 року рішенням УГІРФО УМВС України в Закарпатській області громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано Дозвіл на імміграцію в Україну за № 64 відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію».

08 вересня 2011 року УГІРФО УМВС України в Закарпатській області здійснено обмін посвідки серії НОМЕР_1 вищевказаній іноземці у зв`язку із отриманням нового паспортного документу, 10.02.2015 позивач в порядку обміну отримала посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

08 вересня 2022 громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до ГУ ДМС України в Закарпатській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням нею 45 річного віку.

Перевіркою матеріалів справи №20546 при наданні дозволу на імміграцію встановлено, у свідоцтві про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого відділом запису актів цивільного стану по Заводському району м. Саратова, який слугував підставою при наданні дозволу на імміграцію в Україну, зазначено, що чоловік заявниці - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином російської федерації.

05 жовтня 2022 Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області направлено лист за № 2101.04.1 - 8310/21.2 - 22 до позивача із проханням звернутися до ГУ ДМС для з`ясування обставин, що слугували підставою при наданні дозволу на імміграцію в Україну.

26 жовтня 2022 позивач надала письмові пояснення та письмово повідомила, що у 1996 році її чоловік - громадянин України ОСОБА_2 виїхав на навчання в російську федерацію і у 1997 році він отримав громадянство росії, але не відмовляючись від громадянства України. У 2000 році між позивачем та ОСОБА_2 був укладений шлюб та у Свідоцтві про шлюб вказано, що ОСОБА_2 є громадянином російської федерації і в такому громадянство України не вказано. У 2005 році позивач з чоловіком - ОСОБА_3 переїхали на ПМЖ в Україну і звернулися до відділу ДМС з метою оформлення відповідних документів, де повідомили, що з метою відновлення ОСОБА_2 громадянства України необхідно надіслати паспорт російської федерації разом із заявою про вихід з громадянства в консульство російської федерації у Львові, а надалі принести квитанцію про надіслання вказаних документів до відділу ДМС, що і було зроблено позивачем та її чоловіком - ОСОБА_2 . Зокрема у наданих поясненнях позивач зазначила, що після цього працівниця відділу ДМС розпочала оформляти посвідку на тимчасове проживання для позивача. У наданих поясненнях позивач наголошує, що видана їй посвідка на постійне проживання була безстроковою.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області 06 грудня 2022 прийнято рішення № 8 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці росії ОСОБА_1 та рішення №6938 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково, скасував оскаржувані рішення з тих підстав, що судом не встановлено обставини свідомого подання особою неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність та зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.09.2022 року про оформлення (видачу) в порядку обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45 річного віку, з врахуванням висновків суду зазначених у даному рішенні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно п. 36 та п. 37 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року №321 (далі - Порядок №321) після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, та перевірку поданих нею документів.

Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, «Аркан» або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Чинність дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.

Факт постійного проживання іноземця або особи без громадянства на території України до прийняття до громадянства України перевіряється шляхом вивчення матеріалів її справи про надання дозволу на імміграцію.

У разі коли дозвіл на імміграцію виданий одним територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, а документи для оформлення посвідки подані до іншого територіального органу/територіального підрозділу ДМС у зв`язку із зміною іноземцем або особою без громадянства місця проживання, чинність дозволу на імміграцію перевіряється шляхом надсилання відповідних запитів до місця видачі дозволу, відповідь на які надається протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

У разі необхідності підтвердження відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть до Мін`юсту в електронній формі захищеними каналами зв`язку надсилаються відповідні запити, відповідь на які Мін`юст надає протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів. У разі відсутності можливості надіслання запитів у електронній формі запити надсилаються у паперовій формі.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особу без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Судом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваних рішень були висновки відповідача про те, що для отримання дозволу на імміграцію в Україну позивачем були повідомлені про себе неправдиві відомості.

Наведену підставу щодо повідомлення позивачем про себе неправдивих відомостей апелянт зазначає у своїй скарзі та вважає підставою для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне. Як уже заначено судом вище, позивачеві 03.03.2007 року було видано дозвіл на імміграцію в Україну та дозволено постійне проживання в Україні, як особі, яка перебуває у шлюбі понад два роки з громадянином України.

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я (ст. 9 Закону України «Про імміграцію» (в редакції чинній на час надання позивачеві дозволу імміграцію в Україну).

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» (в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення про скасування дозволу на міграцію) визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

У даному випадку, відповідачем було скасовано позивачеві дозвіл на імміграцію на підставі п. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Підставою для скасування позивачеві дозволу на імміграцію, слугували висновки відповідача про те, що позивачем було повідомлені про себе неправдиві відомості, оскільки у Свідоцтві про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого відділом запису актів цивільного стану по Заводському району м. Саратова (який слугував підставою при наданні дозволу на імміграцію в Україну) зазначено, що чоловік позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином російської федерації.

Водночас, аналіз п. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» свідчить про те, що для скасування дозволу на імміграцію повинні бути встановлені обставини свідомого подання особою неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Натомість, матеріалами справи підтверджено, що під час звернення позивача до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну від 19.12.2006 року - вказане відповідачем Свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , видане відділом запису актів цивільного стану по Заводському району м. Саратова (яке слугував підставою винесення оскаржуваного Рішення №8 про скасування дозволу на імміграцію в Україну) надавалося позивачем разом із такою заявою.

Отже, під час надання позивачеві дозволу від 03.03.2007 року на імміграцію в Україну відповідач, як суб`єкт владних повноважень надавав правову оцінку Свідоцтву про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданому відділом запису актів цивільного стану по Заводському району м. Саратова, яке було подано позивачем до заяви про надання дозволу про імміграцію.

З урахуванням наведених вище обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність обставин надання позивачем під час звернення до відповідача із заявою про отримання дозволу на імміграцію та, відповідно, під час отримання такого дозволу - свідомо неправдивих відомостей.

Водночас відповідач, як суб`єкт владних повноважень доказів протилежного суду не надав, як і не надав доказів подання позивачем під час звернення з відповідною заявою про отримання дозволу на імміграцію підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Крім цього, судом першої інстанції вірно встановлено, що із копії, наявної в матеріалах справи, заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну від 19.12.2006 року (яка була надана до суду в якості доказів відповідачем) вбачається, що до такої позивач подала наступні документи: ксерокопію свідоцтва про народження, ксерокопію свідоцтва про одруження, ксерокопію паспорта, ксерокопію листка вибуття, медичну довідку.

За результатами опрацювання заяви та вказаних документів, у тому числі і наведеного вище свідоцтва про шлюб, відповідач дійшов висновку про наявність підстав для надання позивачеві дозволу на імміграцію, як дружині громадянина України, та надано позивачеві Дозвіл №64 від 03.03.2007 року на імміграцію в Україну (на підставі п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України).

08 вересня 2011 року УГІРФО УМВС України в Закарпатській області здійснено обмін посвідки серії НОМЕР_1 вищевказаній іноземці у зв`язку із отриманням нового паспортного документу, 10.02.2015 позивач в порядку обміну отримала посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 .

Також у матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_5 , виданий 29.07.1996 року Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області, згідно якої він дає дозвіл на проживання в Україні його дружині - громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та наявна копія паспорта громадянина України - ОСОБА_2 , серії НОМЕР_5 , виданого 29.07.1996 року Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області.

Таким чином, наведені вище обставини та докази дають підстави для висновку про протиправність рішення відповідача №8 від 06.12.2022 року «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» виданого ОСОБА_1 , яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 03.03.2007 року та скасовано посвідку на постійне проживання, а тому таке рішення підлягає скасуванню.

Щодо скасування посвідки на постійне проживання.

Відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України «Про громадянство» документами, що підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України.

Доказів припинення громадянства України чоловіком позивача - ОСОБА_2 відповідач до суду не надав та такі відсутні у матеріалах справи.

Згідно Рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 06.12.2022 року відповідач зазначив, що позивачеві відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі пп. 11 п. 62 Порядку №321.

Згідно пп. 11 п. 62 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки - в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пп. 1 п. 64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Відповідач вказує, що зазначене рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 06.12.2022 року було винесено згідно пп. 1 п. 64, пп. 11 п. 62 Порядку №321, а саме: у зв`язку з скасуванням дозволу позивача на імміграцію в Україну.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача №8 від 06.12.2022 року «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну», як наслідок протиправним є і прийняте Рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 06.12.2022 року з підстав дозволу позивача на імміграцію в Україну.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача оформити (видати) в порядку обміну посвідку на постійне проживання в Україні, у зв`язку із досягненням 45-го віку, то суд першої інстанції також дійшов вірного висновку що така позовна вимога не підлягає до задоволення.

Відповідно до п. 62 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: 1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення; 2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду; 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 4) встановлено належність особи до громадянства України; 5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання; 6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки; 7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином; 8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився; 9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію; 10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 11) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

У цій справі, судом надається оцінка оскаржуваним рішенням відповідача, які винесені останнім саме з тих мотивів, що були предметом перевірки у судовому засіданні на підставі досліджених у справі доказів та з урахуванням пояснень сторін та їх представників саме щодо цих доказів та обставин.

Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, що не вправі втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень щодо оформлення (видачі) посвідки на постійне проживання позивача, оскільки оформленню (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні передує відповідна адміністративна процедура, в ході якої суб`єктом владних повноважень можуть бути встановлені і інші обставини, відмінні від тих, що були предметом перевірки судом у даній справі.

З наведених підстав, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача щодо ефективного відновлення порушеного права позивача у спосіб зобов`язання Головне Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області оформити (видати) в порядку обміну посвідку на постійне проживання в Україні у зв`язку із досягненням 45-ого віку громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є контроль за законністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

У даному випадку, питання щодо оформлення (видачі) в порядку обміну посвідку на постійне проживання в Україні - віднесено до компетенції відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зобов`язати управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.09.2022 року про оформлення (видачу) в порядку обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45 річного віку, з врахуванням висновків суду зазначених у даному рішенні.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційних скарг зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційних скарг висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області - залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2023 року у справі №260/367/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді С. М. Кузьмич
В. З. Улицький
Повне судове рішення складено 08.06.2023