Справа № 640/33486/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2023-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

при секретарі Литвин С.В.

за участю:

представника позивача: Воронкової О.І.

представника відповідача: Латонової Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ у м. Києві) в якому просив:

- визнати протиправною відмову ГУ ПФУ у м. Києві у зарахуванні позивачу періодів роботи з 05 березня 1990 року по 30 вересня 1990 року, з 04 лютого 1992 року по 01 січня 1993 року, з 02 січня 1993 року по 31 травня 1993 року, з 02 червня 1993 року по 31 березня 1999 року, з 03 травня 2001 року по 16 жовтня 2001 року та з 10 вересня 2003 року по 31 січня 2006 року, 02 травня 2006 року по 08 грудня 2006 року, 01 березня 2007 року по 31 травня 2008 року, 01 листопада 2008 року по 11 травня 2014 року, з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року до трудового (страхового) стажу та у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 31 серпня 2020 року;

- зобов`язати ГУ ПФУ у м. Києві зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 05 березня 1990 року по 30 вересня 1990 року, з 04 лютого 1992 року по 01 січня 1993 року, з 02 січня 1993 року по 31 травня 1993 року, з 02 червня 1993 року по 31 березня 1999 року, з 03 травня 2001 року по 16 жовтня 2001 року та з 10 вересня 2003 року по 31 січня 2006 року, 02 травня 2006 року по 08 грудня 2006 року, 01 березня 2007 року по 31 травня 2008 року, 01 листопада 2008 року по 11 травня 2014 року, з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року до трудового (страхового) стажу, призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 31.08.2020 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року значений позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві у зарахуванні ОСОБА_1 періодів роботи з 04 лютого 1992 року по 01 січня 1993 року, з 02 січня 1993 року по 31 травня 1993 року, з 02 червня 1993 року по 31 березня 1999 року, з 03 травня 2001 року по 16 жовтня 2001 року та з 10 вересня 2003 року по 31 січня 2006 року, 02 травня 2006 року по 08 грудня 2006 року, 01 березня 2007 року по 31 травня 2008 року, 01 листопада 2008 року по 11 травня 2014 року, з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року до трудового (страхового) стажу та у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 31 серпня 2020 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 04 лютого 1992 року по 01 січня 1993 року, з 02 січня 1993 року по 31 травня 1993 року, з 02 червня 1993 року по 31 березня 1999 року, з 03 травня 2001 року по 16 жовтня 2001 року та з 10 вересня 2003 року по 31 січня 2006 року, 02 травня 2006 року по 08 грудня 2006 року, 01 березня 2007 року по 31 травня 2008 року, 01 листопада 2008 року по 11 травня 2014 року, з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року до трудового (страхового) стажу та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 31 серпня 2020 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 21.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

До вказаної заяви позивачем надано документи, що підтверджують страховий стаж, зокрема, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; паспорт; нотаріально посвідчена трудової книжки; дипломи про навчання; заява про спосіб виплати пенсії (для виплати через банк).

За результатами розгляду заяви позивача, листом від 06.10.2020 року №2600-0314-8/141366 ГУ ПФУ у м. Києві повідомило ОСОБА_1 , що відповідно наданих до заяви документів про стаж (ідентифікаційний номер, трудова книжка, дипломи) загальний страховий стаж складає 19 років 1 місяць 11 днів.

Не враховано до стажу періоди трудової діяльності згідно записів трудової книжки, оскільки порушені вимоги пункту 2.23 Порядку №637, а саме копія трудової книжки завірена нотаріально.

Оскільки відсутній необхідний страховий стаж (27 років), відповідач відмовив у призначенні пенсії за віком позивачу, згідно заяви від 21 вересня 2020 року №9634 відмовлено.

Також, листом від 16 листопада 2020 року №2600-0202-8/163077 ГУ ПФУ у м. Києві надало відповідь на адвокатський запит від 09.11.2020 року №1416-11/20, та зазначило, що не враховано до стажу періоди трудової діяльності з 05 березня 1990 року по 30 вересня 1990 року (до надання документу про закінчення навчання), з 04 лютого 1992 року (відсутній запис про звільнення), з 02 січня 1993 року по 31 травня 1993 року (неповністю проглядається печатка підприємства), з 02 червня 1993 року по 31 березня 1999 року та з 03 травня 2001 року по 16 жовтня 2001 року (в копії трудової книжки, яка завірена нотаріально, не повністю вбачаються підстави внесення записів про зарахування та звільнення з роботи. Тобто, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Крім того, листом від 17.11.2020 року №2600-0303-8/163425 ГУ ПФУ у м. Києві додатково зазначило позивачу, що не враховано стажу періоди роботи в Росії (2004-2014 роки) до донесення довідки про заробітну плату, яка повинна містити відомості про те, що в довідці зазначена заробітна плата, яка враховується при обчисленні пенсії, відомості про сплату страхових внесків відповідно до законодавства Російської Федерації. Довідка повинна містити штамп органу, який видав довідку, дату видачі, реєстраційний номер, підписи керівника та головного бухгалтера, які повинні бути подані з розшифровкою прізвищ та завірені печаткою організації, підприємства та установи, що видала довідку. Довідка повинна містити відомості, на підставі яких первинних документів вона видана.

Позивач, вважаючи, протиправними дії та відмову пенсійного органу у призначенні пенсії останньому звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що підтверджена в ході судового розгляду необхідність зарахування до страхового стажу певних спірних періодів свідчить про наявність у позивача загального трудового стажу, який становить понад 27 років, які передбачені законодавцем як обов`язкові.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів апеляційної інстанції не надає оцінку спірним правовідносинам, оскільки вони не оскаржуються учасниками справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами в частині законності оскаржуваного рішення та строку звернення з даним позовом до суду, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Так, відповідно до статті 2 Закону №1788-ХІІ за цим Законом призначаються:

а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років;

б) соціальні пенсії.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом від 09 липня 2003 року №1058-IV (надалі по тексту також - Закон №1058-IV, в редакції станом на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії).

Положеннями частини 1 статті 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років, за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

При цьому, згідно статті 24 Закону №1058-VI страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону №1058-VI).

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-VI періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, станом на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії за віком, останньому виповнилось 60 років, однак у призначенні пенсії за віком відмовлено з підстав відсутності належного страхового стажу, а саме: 27 років.

Відповідно до частини 1 статті 48 Кодексу законів про працю України, статті 62 Закону №1788-ХІІ та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі по тексту - Порядок №637)(в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) основним документом, який підтверджує трудову діяльність працівника, є його трудова книжка.

Щодо спірного періоду з 04 лютого 1992 року по 01 січня 1993 року та з 02 січня 1993 року по 31 травня 1993 року, які не враховані пенсійним органом до загального страхового стажу позивача, з підстав відсутності належних у трудовій книжці записів, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, відповідно до пункту 18 записів у трудовій книжці ОСОБА_1 взято на облік по підбору роботи та виплаті допомоги по безробіттю відповідно до протоколу №187.

При цьому, відомості щодо зняття позивача з відповідного обліку в трудовій книжці дійсно відсутні.

Законом України від 25 березня 2005 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих актів України» (надалі також - Закон №2505-IV) частину 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено абзацом такого змісту: «Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу».

Зазначеним законом також виключено абзац 5 частини 1 статті 7 та статтю 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», тобто всі норми про матеріальну допомогу по безробіттю.

Разом з тим, частина 4 статті 24 Закону №1058-VI передбачає, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту «ж» частини 1 статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції станом на дату взяття позивача на облік по підбору роботи та виплаті допомоги по безробіттю) держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні, зокрема включення періоду перепідготовки та навчання нових професій, участі в оплачуваних громадських роботах, одержання допомоги по безробіттю та матеріальної допомоги по безробіттю до загального трудового стажу, а також до безперервного трудового стажу.

Аналізуючи вищенаведені положення, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що на момент взяття ОСОБА_1 на облік по підбору роботи та виплаті допомоги по безробіттю правові норми передбачали зарахування періоду отримання такої допомоги до загального трудового стажу, а тому дії відповідача щодо неврахування до страхового стажу такого періоду є протиправними. При цьому, невнесення запису щодо припинення виплати такої допомоги з вини уповноваженого органу не може та не повинно нести негативних наслідків для позивача.

Також, з копії трудової книжки вбачається, що 02.01.1993 року ОСОБА_1 прийнято на посаду режисера-постановника (наказ №1 від 02 січня 1993 року) та звільнено із вказаної посади 31 травня 1993 року на підставі наказу №7 від 30 травня 1993 року, однак вказаний період не враховано відповідачем через те, що не повністю проглядається печатка підприємства.

Судом апеляційної інстанції також вбачається, що періоди з 02 червня 1993 року по 31 березня 1999 року та з 03 травня 2001 року по 16 жовтня 2001 року пенсійним органом не враховані з підстав того, що у трудовій книжці не повністю вбачаються підстави внесення записів про зарахування та звільнення з роботи.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що станом на момент внесення спірних записів діяли вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58.

Так, відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться:

- відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження;

- відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;

- відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;

- відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Вимогами пункту 2.4 Інструкції №58 визначено, що записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

У той же час, здійснення записів у трудовій книжці роботодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе невчинення такого запису не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Окрім того, Верховний Суд у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 04 вересня 2018 року у справі №423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що трудова книжка ОСОБА_1 містить всі необхідні записи про роботу у спірний період з 02 січня 1993 року по 31 травня 1993 року, а також з 02 червня 1993 року по 31 березня 1999 року та з 03 травня 2001 року по 16 жовтня 2001 року, а саме: відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

Крім того, підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Отже, визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Крім того, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

У свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 року в справі №687/975/17.

З огляду на зазначене колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стаж роботи позивача за періоди з 04 лютого 1992 року по 01 січня 1993 року та з 02 січня 1993 року по 31 травня 1993 року, з 02 червня 1993 року по 31 березня 1999 року та з 03 травня 2001 року по 16 жовтня 2001 року підтверджено належними доказами, а тому має бути зарахований пенсійним органом до загального стажу позивача.

Щодо спірних періодів трудової діяльності ОСОБА_1 , а саме: з 10 вересня 2003 року по 31 січня 2006 року, з 02 травня 2006 року по 08 грудня 2006 року, з 01 березня 2007 року по 31 травня 2008 року, з 01 листопада 2008 року по 11 травня 2014 року, то з наявних матеріалів справи вбачається, що пенсійним органом не враховано вказані періоди до загального трудового (страхового) стажу до моменту надання довідки про заробітну плату, яка повинна містити відомості про заробітну плату, яка враховується при обчисленні пенсії, відомості про сплату страхових внесків відповідно до законодавства Російської Федерації.

Так, з копії трудової книжки, що наявна в матеріалах справи, вбачається, що записи №39-49 трудової книжки про трудову діяльність позивача містять всі необхідні відомості і дані, визначені положеннями Інструкції №58.

Частиною 1 статті 24 Закону №1058-VI встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону №1058-VI).

Крім того, згідно зі статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 вказаної Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абзацом 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, аналіз наведеного вище вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Згідно з статтею 2 Федерального Закону Російської Федерації від 17 грудня 2001 року №173-ФЗ «Про трудові пенсії в російській федерації» страховий стаж - враховується при визначенні права на трудову пенсію сумарна тривалість періодів роботи і (або) іншої діяльності, протягом яких сплачувалися страхові внески до Пенсійного фонду Російської Федерації, а також інших періодів, які зараховуються до страхового стажу.

Відповідно до частини першої статті 10 Федерального Закону РФ від 17 грудня 2001 року №173-ФЗ «Про трудові пенсії в російській федерації» до страхового стажу включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались на території російської федерації особами, вказаними в частині першій статті 3 даного Федерального закону, за умови, що за ці періоди сплачувались страхові внески до Пенсійного Фонду російської федерації.

Водночас, ухвалою Конституційного Суду РФ від 10 липня 2007 року №9-П визнано пункт 1 статті 10 Федерального закону «Про трудові пенсії в російській федерації» таким, що не відповідає Конституції РФ у тій мірі, в якій нормативні положення, що містяться в них, у взаємозв`язку з іншими законодавчими розпорядженнями, що регламентують умови призначення та розміри трудових пенсій, - за відсутності в чинному регулюванні достатніх гарантій безперешкодної реалізації пенсійних прав застрахованих осіб, які працювали за трудовим договором та виконали передбачені законом умови для набуття права на трудову пенсію, на випадок несплати або неповної сплати страхувальником (роботодавцем) страхових внесків за певні періоди трудової діяльності цих осіб - дозволяють не включати такі періоди до їх страхового стажу, що враховується при визначенні права на трудову пенсію, та знижувати при призначенні (перерахунку) трудової пенсії розмір її страхової частини.

Надалі до встановлення федеральним законодавцем відповідного правового регулювання Конституційним Судом РФ встановлено правовий механізм реалізації пенсійних прав зазначеної категорії громадян: право застрахованих осіб, які працювали за трудовим договором, на отримання трудової пенсії з урахуванням трудової діяльності, що передувала призначенню (перерахунку) пенсії, при несплаті або неналежній сплаті їх страхувальниками (роботодавцями) страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації має забезпечуватися державою у порядку виконання за страхувальника обов`язку по перерахуванню Пенсійному фонду російської федерації необхідних коштів у користь тих застрахованих осіб, яким призначається трудова пенсія (проводиться її перерахунок), за рахунок коштів федерального бюджету.

Відповідно до частини 2 статті 14 Федерального закону №167-Ф3 від 15 грудня 2001 року «Про обов`язкове пенсійне страхування в російській федерації» передбачено, що страхувальники зобов`язані своєчасно і в повному обсязі сплачувати страхові внески в Пенсійний фонд російської федерації і вести облік, пов`язаний з нарахуванням і сплатою страхових внесків у вказаний Фонд.

Отже, як законодавством України, так і законодавством РФ передбачено зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу при умові сплати страхових внесків до Пенсійного фонду тієї країни, на території якої здійснювалась така діяльність.

Згідно записів в трудовій книжці, ОСОБА_1 працював з 10 вересня 2003 року по 11 травня 2014 року (із незначними перервами) у різних товариствах РФ.

Такі записи засвідчені чітким відтиском печатки вказаних товариств та не містить ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Єдиною підставою для неврахування до страхового стажу позивача періодів роботи на території РФ слугувала обставина не підтвердження факту сплати страхових внесків за дані періоди роботи до Пенсійного фонду РФ.

Водночас, відповідно до принципу пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Чинними міжнародними угодами визначено взаємне зарахування стажу роботи, набутого у країні учасниці угоди відповідно до законодавства країни-роботодавця. Сам факт офіційного працевлаштування позивача підтверджується записами в трудовій книжці. Будь-яких доказів, які б підтверджували не відрахування страхових внесків до пенсійних органів російської федерації, у суду немає.

Отже, доводи про відсутність відомостей щодо сплати страхових внесків, як єдиної підстави у відмові призначення пенсії, є протиправними, оскільки покладають на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар.

Крім цього, ОСОБА_1 не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, оскільки за правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17 липня 2019 року у справі №144/669/17, від 20 березня 2019 року у справі № 688/947/17 та від 01 березня 2021 року по справі № 423/757/17, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Таким чином, увесь офіційно набутий трудовий стаж позивача на території РФ підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 , відповідно, позовні вимоги в частині зобов`язання ГУ ПФУ в місті Києві зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи: з 10 вересня 2003 року по 31 січня 2006 року, з 02 травня 2006 року по 08 грудня 2006 року, з 01 березня 2007 року по 31 травня 2008 року, з 01 листопада 2008 року по 11 травня 2014 року, з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо спірного періоду роботи з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року в РВУЗ «Кримський Університет культури, мистецтв і туризму», на посаді старшого викладача кафедри театрального мистецтва факультету «Театральне мистецтва та хореографія», колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що це період трудової діяльності ОСОБА_1 на території тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим.

Згідно із приписами статей 1,3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII (далі - Закон №1207-VII), тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до статті 1 Закону №1207-VII тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 4 Закону №1207-VII, на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Частиною 1статті 17 Закону №1207-VII визначено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно зі статтею 18 Закону №1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом №1207-VII.

Положеннями частин 1 - 3 статті 9 Закону №1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 174/658/16-а (провадження № К/9901/201/17) сформульований наступний чинник: оцінюватися судом мають саме підстави, тобто, мотиви, з яких виходив відповідач, розглядаючи заяву щодо пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи, ГУ ПФУ в місті Києві не наведено жодних мотивів щодо підстав незарахування спірного періоду трудового стажу ОСОБА_1 до періоду загального трудового (страхового) стажу останнього. Водночас, у листі від 16 листопада 2020 року №2600-0202-8/163077 відсутні відомості про врахування періоду з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про наявність законних підстав для зарахування позивачу до загального трудового (страхового) стажу роботи, починаючи з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що під час розгляду справи підтверджено додатковий страховий стаж ОСОБА_1 - 18 років 1 місяць та 23 днів, що свідчить про наявність законних підстав для його зарахування, що в сукупності становить понад 27 необхідних років.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що з огляду досягнення ОСОБА_1 , станом на дату звернення до ГУ ПФУ в м. Києві, із заявою про призначення пенсії 60 років та наявність необхідного загального трудового (страхового) стажу (з урахуванням спірних періодів, неврахування яких визнано судом протиправними) понад 27 років, даний позов підлягає частковому задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 07.06.2023 року