Справа № 340/1410/23
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року м. Кропивницький Справа № 340/1410/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Науменка В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через уповноваженого представника, звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

1) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , що полягає у відмові звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

2) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є батьком багатодітної родини, на утриманні якого перебуває четверо неповнолітніх дітей, а отже згідно підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» має право на звільнення з військової служби. Водночас, звернувшись до відповідача з відповідним рапортом, отримав відмову у звільненні, з посиланням на те, що на його утриманні перебуває лише одна дитина.

Вважає такі дії відповідача протиправними, а свої права - порушеними, що й обумовило необхідність у зверненні до суду з цим позовом.

Ухвалою від 31.03.2023 позовну заяву залишено без руху (а.с. 34).

03.04.2023 від представника позивача на виконання ухвали суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з наданням доказів сплати судового збору (а.с. 36-40).

Ухвалою суду від 06.04.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено порядок та строки вчинення процесуальних дій (а.с.41).

01.05.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що позивачем не доведено, що саме на його утриманні перебуває четверо неповнолітніх дітей, оскільки він є батьком лише однієї дитини, а щодо утримання падчерки та пасинків у позивача, як вітчима, обов`язку за законом не виникає, а належних і допустимих доказів фактичного утримання цих дітей позивачем не надано (а.с. 45-48).

09.05.2023 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог (а.с. 54-63).

Інших заяв по суті справи від сторін до суду не надходило.

Дослідивши надані сторонами матеріали та з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, позивач з 25.10.2021 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Позивач є батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17).

Крім цього, дружина позивача - ОСОБА_4 від попередніх шлюбів має трьох дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 14-16).

Відповідно до довідки, наданої позивачу виконавчим комітетом Рівнянської сільської ради 24.03.2023 за №543, позивач проживає по АДРЕСА_3 , склад сім`ї: дружина ОСОБА_4 , син ОСОБА_3 , падчерка ОСОБА_7 , пасинки ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (а.с. 24).

Відповідно до посвідчення багатодітної сім`ї НОМЕР_4 , виданого управлінням соціального захисту населення Новоукраїнської районної державної адміністрації, ОСОБА_4 (мати) та ОСОБА_1 (батько) мають право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей. Вказане посвідчення видане 14.11.2022 та діє до 15.10.2031 року, у розділі «діти» зазначені ОСОБА_5 , 2009 р.н., ОСОБА_6 , 2013 р.н., ОСОБА_7 , 2015 р.н. та ОСОБА_3 , 2020 р.н. (а.с. 18-19).

Судом також встановлено та сторонами не заперечується, що позивач згідно рапорту від 03.03.2023 через уповноваженого представника звернувся до командира військової частини з проханням звільнити його з військової служби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проте отримав відмову у такому звільненні (а.с. 26, 49-50).

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-XII (далі - Закон 2232-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону 2232-XII, Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частинами 1, 4, 6, 14 статті 2 Закону 2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. До видів військової служби відноситься, зокрема, військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 23 Закону 2232-XII визначено підстави звільнення з військової служби.

Зокрема, відповідно до абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону 2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Зазначеним Законом не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Так, частиною 1 статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України.

Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.

Отже, аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач є батьком лише однієї дитини - ОСОБА_3 , щодо інших зазначених ним у позові дітей позивач є вітчимом.

Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.

Сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (стаття 268 Сімейного кодексу України).

Так, відповідно до статті 268 СК, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, прямо передбачений законом, лише за сукупності таких обставин:

- такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання;

- вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Матеріали справи свідчать про те, що падчерка та пасинки позивача мають рідного батька - для ОСОБА_6 та ОСОБА_7 батьком є ОСОБА_8 ; для ОСОБА_5 батьком є ОСОБА_9 .

Згідно довідок-розрахунків заборгованості по аліментах, наданих позивачем, вбачається, що ОСОБА_8 щомісячно, з 2019 року, сплачує аліменти для ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , має заборгованість лише за чотири останніх місяці на момент складання зазначеного розрахунку (а.с. 71-72); крім цього ОСОБА_9 , хоча й не щомісячно, проте періодично також сплачує аліменти для ОСОБА_5 (а.с. 74-76).

Доказів, які б вказували на злісне ухилення ОСОБА_10 та ОСОБА_9 від сплати аліментів, що має своїм наслідком притягнення таких осіб до кримінальної відповідальності за стеттею 164 КК України, матеріали справи не містять.

Отже біологічні батьки пасинків та падчерки позивача виконують свій обов`язок щодо утримання своїх дітей, що підтверджується матеріалами справи.

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо відсутності у неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 рідних діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ж неможливості належного утримання ними таких дітей.

Матеріали справи також не містять жодних даних щодо місця роботи або ж роду занять позивача, що виконувалась ним до його призову на військову службу, та щодо розміру отриманих ним доходів, що не дозволяє суду встановити, чи дійсно позивач мав фактичну можливість надавати матеріальну допомогу падчерці та пасинкам, тобто утримувати їх.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що у матеріалах справи відсутні докази, якими підтверджується обов`язок позивача утримувати неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в силу статті 268 СК України.

Водночас, матеріали справи також не містять і доказів, якими би підтверджувалось фактичне утримання позивачем вищезазначених дітей.

Так, надана до суду довідка про склад сім`ї підтверджує лише факт спільного проживання позивача з дружиною та дітьми, проте така довідка не свідчить про утримання позивачем зазначених осіб.

Посвідчення багатодітної родини серії НОМЕР_4 , як вбачається з інформації, наданої управлінням соціального захисту населення Новоукраїнської районної державної адміністрації (а.с. 84), надано позивачу на підставі ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якого багатодітна сім`я - сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що у розумінні такого закону для отримання статусу багатодітної сім`ї необхідно здійснювати виховання трьох і більше дітей, а не їх утримання, що вочевидь не є тотожними поняттями.

Отже зазначене посвідчення не є належним доказом факту перебування та утриманні позивача чотирьох неповнолітніх дітей.

Суд критично оцінює наявну у матеріалах справи письмову заяву ОСОБА_4 про те, що вона з дітьми перебувають на утриманні у позивача (а.с. 88), оскільки ОСОБА_4 є дружиною позивача, безпосередньо зацікавленою у задоволенні позовних вимог свого чоловіка, що обґрунтовано ставить під сумнів об`єктивність змісту зазначеної заяви, а отже така заява не може бути визнана судом допустимим та достовірним доказом у розумінні статей 74, 75 КАС України.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про перебування на утриманні позивача трьох чи більше неповнолітніх дітей, матеріали справи не містять.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання відповідачем доводів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність його рішень, дій чи бездіяльності, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України.

З огляду на викладене, позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність спірних дій підтверджено належними та допустимими доказами.

Отже, судом не встановлено будь-яких ознак протиправності в діях відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби, а тому позовні вимоги щодо визнання таких дій або ж бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії є такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, стягненню не підлягають. Доказів понесення відповідачем судових витрат матеріали справи не містять.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати залишити фактично понесеними.

Копію рішення суду надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО