Справа № 520/8759/23
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2023 р. № 520/8759/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Спірідонова М.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а,м. Київ,02152) про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 21.12.2020 р. про скасування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію.

2. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.07.2023 року, видану ОСОБА_1 .

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 8546 від 02.03.2023 р. про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання.

4. Судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржувані рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 21.12.2020 р. про скасування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію та рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 8546 від 02.03.2023 р. про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання є протиправними та такими, що порушують права позивача.

Ухвалою суду від 21.04.2023 року відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Представником відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, 28.04.2023 року надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначено, що оскаржуване позивачем рішення від 21.12.2020 р. про скасування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію є таким, що винесено в межах чинного законодавства України, а тому не підлягає скасуванню.

12.05.2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представником відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, 16.05.2023 року надано відзив на позовну заяву, в якому він також просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначає, що оскаржуване позивачем рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 8546 від 02.03.2023 р. про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання є таким, що винесено в межах чинного законодавства України, а тому не підлягає скасуванню.

30.05.2023 року до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 12.07.2013 року позивач - громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до рішення ГУДМС України в Харківській області № 4/610-13 (відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію»).

15.07.2013 позивачеві оформлено посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .

11.12.2020 до ГУДМС у Харківській області надійшло подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 11.12.2020 № 6262/55/119/01-2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки гр. рф ОСОБА_1 , 01.04.2019 року о 02:45 за адресою м. Бориспіль, вул. Котляревського, 1, вчинив опір дільничному офіцеру поліції Бориспільського ВП ГУНП в Київській області Свинцицьному Р.А., під час виконання ним службових обов`язків, а також наніс йому декілька ударів руками та ногами в область голови та тулуба.

За даним фактом Бориспільською місцевою прокуратурою розпочато досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР №00000578 від 01.04.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України. В ході досудового розслідування ОСОБА_1 повідомлено про підозру у скоєнні вказаного злочину та 23.04.2019 дане кримінальне провадження з обвинувальним актом направлено до Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

За результатами розгляду справи судом 03.05.2019 винесено вирок та визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Також судом встановлено, що за результатами розгляду вищевказаних матеріалів, на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» Головним управлінням ДМС України в Харківській області складено висновок та прийнято рішення від 21 грудня 2020 року № 04/1-610-13 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Видана на підставі рішення від 15.07.2013 посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 скасована на підставі п.п. 1 п. 64 Порядку №321.

17.02.2023 року позивач, у зв`язку з досягненням 45-го віку, звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (оскільки з 12.04.2021 року позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), з заявою щодо оформлення (видачі) посвідки на постійне проживання.

На виконання вимог п. 37 Порядку оформлення, з метою встановлення чинності дозволу на імміграцію в Україну, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надіслано відповідний запит до Головного управлінні Державної міграційної служби України у Харківській області.

Відповіддю Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 6301.8.1/6162-23 від 28.02.2023 повідомлено, що позивачу 21.12.2020 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

З огляду на зазначене, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було винесено рішення № 8546 від 02.03.2023 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою КМУ від 20.08.2014 № 360, ДМС є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Одним з основних завдань ДМС є реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 4 Положення ДМС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: - здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в`їзду в Україну в передбачених законодавством випадках (пп.8); - приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України (пп. 9); - здійснює оформлення і видачу громадянам України документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство, тимчасово затримує та вилучає такі документи у передбачених законодавством випадках (пп. 10); - здійснює інші повноваження, визначені законом (пп. 39). Пунктом 7 Положення визначено, що ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні (п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про імміграцію» особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

За правилами п.4 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

За приписами пунктів 21-25 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

Відповідно до підпункту 1 п. 1 ст. 64 Порядку оформлення, вид обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з п.4 пп.74 Порядку оформлення, вид обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі скасування посвідки.

Як встановлено судом, 12.07.2013 громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до рішення ГУДМС України в Харківській області № 4/610-13 (відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію»).

Судом встановлено, що спірні рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 21.12.2020 р. про скасування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію та рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 8546 від 02.03.2023 р. про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання були прийняті на підставі пунктів 3, 4 частини 1 статті 12 ЗУ "Про імміграцію", а саме, як вже було встановлено судом вище, у зв`язку з винесення Бориспільськім міськрайонним судом Київської області від 03.05.2019 року вироку, яким позивача визнано винним у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України.

Під час розгляду справи судом встановлено, що згідно листа Департаменту інформатизації МВС України від 18.05.2023 року № 606АЗ/16-575-2023 18.05.2023 за даними інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Конотоп Сумської області, є особою, яку 03.05.2019 Бориспільським міським судом Київської області засуджено за ч. 2 ст. 342 КК України до штрафу у розмірі 1700 гривень. Відповідно до ст. 89 КК України ОСОБА_1 визнається особою, що не має судимості.

Суд зазначає, що за змістом частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» органи ДМС не зобов`язані, а мають право скасовувати наданий дозвіл на імміграцію при наявності тих чи інших обставин, які можуть бути розцінені як підстави для його скасування. У цьому питанні уповноважений орган наділений дискреційними повноваженнями, які передбачають право самостійного вибору варіанту поведінки чи прийняття рішення. Відповідно, це дозволяє уповноваженому органу об`єктивно оцінити обставини, які є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, що настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи та цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Необхідність пропорційного прийняття рішення обумовлена як законодавством України, так і практикою Європейського суду з прав людини. Згідно з практикою Європейського суду по правам людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст.8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст.8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У ст.8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де йдеться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

Суд вважає, що у цій справі відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, скасовуючи дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання позивачу, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, яку позивач має в Україні. І як наслідок в подальшому зазначене призвело до винесення рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 8546 від 02.03.2023 р. про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання.

Враховуючи положення ст.12 Закону України «Про імміграцію» передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію у випадку встановлення хоча б однієї з передбачених у ній підстав. Однак, можливість скасування такого дозволу у жодному випадку не повинна ототожнюватися з обов`язком з прийняття такого рішення з урахуванням всіх обставин, що мають значення.

У висновку постанови Верховного Суду від 18.04.2018 по справі № 820/2262/17, який підтриманий у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 по справі №823/407/18, зазначено, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Також, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві.

Суд зазначає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 Європейської конвенції з прав людини не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, оскаржувані рішення відповідачів не відповідають критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу його життя.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у поставної Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №300/564/19 та від 28.11.2019 по справі №826/3689/16.

Тому суд дійшов до висновку, що оскаржувані рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 21.12.2020 р. про скасування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію та рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 8546 від 02.03.2023 р. про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а,м. Київ,02152) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 21.12.2020 р. про скасування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.07.2023 року, видану ОСОБА_1 .

Скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області № 8546 від 02.03.2023 р. про відмову ОСОБА_1 в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Спірідонов М.О.