Справа № 160/257/23
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2023 року Справа № 160/257/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому проваджені) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за несвоєчасну виплату компенсації за неотримане речове майно за період з 04.01.2011 року по 2016 рік включно, що сумарно складає 505 календарних днів;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за несвоєчасну виплату компенсації за неотримане речове майно за період з 04.01.2011 року по 2016 рік включно, у період з 13.07.2021 року по 30.11.2022 року, що сумарно складає 505 календарних днів.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30.11.2022 на виконання рішення суду відповідач перерахував позивачу компенсацію за неотримане речове майно, тому останній вважає, що має право на отримання грошової компенсації за несвоєчасну виплату за неотримане речове майно.
Ухвалою суду від 02.02.2023р. позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що на момент звернення позивача щодо отримання горошової компенсації замість речового майна Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачав право на отримання такої компенсації лише віськовослужбоовцями, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, а відповідно п.3 Порядку №178 не підлягав застосуванню, оскільки суперечить нормам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до п.4 Порядку №178: грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем віськової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) віськової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. За час проходження віськової служби у ЦТУ НГУ позивач не звертався з рапортом про виплату грошової компенсації за речове майно. Також, зазначено, що порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби регулюється Законом №2011-ХІІ. Проте, положення вказаного закону не передбачає такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про право військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. Військовослужбовці при проходженні ними служби отримують грошове забезпечення. Поняття «грошове забезпечення» суттєво відрізняється та має відмінну від поняття «заробітна плата» суть (природу) і не корелюється з ним. Оскільки позивач проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з відповідачем, то відносно нього не розповсюджується положення статтей 116, 117 Кодексу законів про працю України. На момент прийняття наказу командира віськової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.07.2021 №180 позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків та не оскарждив своє звільнення та/або наказ про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. На момент звільнення з військової служби позивача, відповідно до чинного законодавства, з ним був проведений повний розрахунок.
Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у період з період з 04.01.2011 по 13.07.2021 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) №180 від 13.07.2021 майора ОСОБА_1 , начальника відділення кадрів, звільненого у запас наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу №87 о/с від 20.05.2021, на підставі підпункту «б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і віськову службу» знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини.
23.05.2022 рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/4029/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України надати ОСОБА_1 довідку про вартість неотриманого речового майна та виплатити компенсацію за неотримане речове майно за період з 04.01.2011 року по 2016 рік включно.
30.11.2022 на виконання зазначеного рішення суду, відповідач перерахував позивачу компенсацію за неотримане речове майно за період з 04.01.2011 року по 2016 рік включно у розмірі 16 262грн. 50коп., що підтверджується банківською випискою від 07.12.2022.
Позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування грошової компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні за період 13.07.2021 по 30.11.2022 у розмірі середньої заробітної плати за кожний день заборгованості.
20.12.2022 відповідач листом №6/36/12-2729 повідомив позивача, що компенсація вартості отриманого речового майна не підлягає під визначення «доходи» у значенні Закону Уркраїни «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», тому відсутні правові підстави для виплати компенсації за втрату частини доходів.
Вважаючи, протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за несвоєчасну виплату компенсації за неотримане речове майно за період з 04.01.2011 по 2016 роки включно, у період з 13.07.2021 по 30.11.2022 роки, що сумарно складає 505 календарних днів, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII зі змінами та доповненнями (далі - Закон №2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 зі змінами та доповненнями (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до ст.1 Закону №2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно ст.1-2 Закону №2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону №2011-XII).
Відповідно до абз.2 ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до пункту 2 наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Враховуючи зазначені норми, суд звертає увагу, що компенсаційні виплати та допомоги не належать, ані до щомісячних основних видів грошового забезпечення, ані до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.
Стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III (далі - Закон №2050-ІІІ) визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
У статті 2 Закону №2050-ІІІ зазначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи гpомадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (гpошове забезпечення) та інші.
У статті 3 Закону №2050-ІІІ зазначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового дoxoдy» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
У пункті 4 цього Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.
При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Відтак, конструкція формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або такий, який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нapaxовaнi, але не виплачені.
Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду України від 11.07.2017 №21-2003а16, від 22.06.2018 №810/1092/17, 18.12.2018 №816/301/16.
Закон №2050-ІІІ та Порядок №159 визначають, що компенсація втрати частини доходів не стосується доходів громадян, які мають разовий характер. Натомість грошова компенсація вартості за неотримане речове майно є виплатою разового характеру, яка здійснюється уповноваженим органом, зокрема, при звільненні військовослужбовця.
Згідно частин 1 та 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (ст.9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.77 КАС України).
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що позов задоволенню не підлягає.
Підстави для розподілу судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України, відсутні.
Керуючись ст.ст.9, 72-77, 90, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова