Справа № 299/1612/23
Суддя: Надопта А. А.
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/1612/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.06.2023 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, секретар судового засідання О.М.Стрижак, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів адміністративну справу №1612/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора УПП в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції Г.М.Сівач, Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення правил дорожнього руху України,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до інспектора УПП в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції Г.М.Сівач, Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення на нього адміністративного стягнення за порушення правил дорожнього руху України

Позов мотивовано тим, що 02.03.2023р. позивач був зупинений патрульною поліцією на автомобілі «Volkswagen Jetta», номерний знак НОМЕР_1 , і йому були пред`явлені претензії, що він нібито порушив правила обгону, а саме, керуючи транспортним засобом, нібито здійснив обгін ближче ніж за 50 метрів перед пішохідним переходом, на його заперечення інспектор не реагувала, і склала відносно позивача оскаржувану постанову серії ЕАС № 6617100 від 02.03.2023 року. Зазначеною постановою серії ЕАС № 6617100 від 02.03.2023р. позивача, притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП за здійснення обгону ближче ніж за 50 метрів перед пішохідним переходом, чим порушив вимоги п.14.6в ПДР.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вважає, що притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП є незаконним, неправомірним, необгрунтованим, відповідна постанова підлягає скасуванню, оскільки до моменту обгону іншого транспортного засобу неподалік не було пішохідного переходу, і попереду у зоні видимості не було пішохідного переходу чи знаку, шо про нього попереджує. Факт перевезення позивачем малолітнього сина не у автокріслі не відповідає дійсності. В розділі постанови, який передбачає можливість вказівки на докази, на підставі яких прийнято рішення («До постанови додаються»), пусто, тобто нічого не зазначено. Із змісту оскаржуваної постанови стає зрозуміло, що вимоги норм закону щодо дослідження обставин справи поліцейським не були дотримані, так як у матеріалах справи відсутні будь-які докази вчинення позивачем правопорушення.

Позивач вважає, що за таких обставин, постанова про накладення адміністративного стягнення не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а відтак позивача просить суд визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАС №6617100 від 02.03.2023р. про притягнення його до відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП. а провадження у справі закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - ГУ НП України в Закарпатській області (88000, вул.Ф.Ракоці-13, м.Ужгород, ідентифікаційний код 40108913) на його користь витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, у розмірі 3600 (три тисячі шістсот) гривень, а також сплачений судовий збір у сумі 536,8 грн., а справу розглянути за його відсутності.

В судове засідання ні позивач ні його представник, будучи належним чином повідомленими, не з`явились, в матеріалах справи є відповідні заяви про підтримання ними своїх позовних вимог та щодо розгляду справи у їх відсутності;

Представник відповідачів також у дане судове засідання не з`явився, проте 16.05.2023р. подав до суду Відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, в обґрунтування своїх заперечень послався на відзив на позов, вважає вимоги позивача необґрунтованими, безпідставними, які не підлягають до задоволення, а відтак просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалах по результатам підготовчого судового засідання було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторонни, а відтак, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, інших доказів сторони не надали, суд приходить до наступних висновків.

Завданням адміністративного судочинства (ст.2 КАСУ) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення;6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституція України).

Суд відповідно до ст.90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду відповідно до частини першої ст.242 КАС України повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

У відповідності до оскаржуваної постанови 02.03.2023р. близько 08.50 години екіпаж патрульної поліції під час несення служби на автомобільній дорозі М-06 «Київ-Чоп», 771 км (м.Мукачево), помітив автомобіль «Volkswagen Jetta» номерний знак НОМЕР_2 , водій якого порушив ПДР України, а саме пункт 14.6 «в» ПДР України, тобто здійснив обгін ближче ніж за 50 метрів до пішохідного переходу, чим скоїв адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Після встановлення факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог п.14.6 «в» ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.122 КУпАП, працівниками поліції прийнято рішення, про складання адміністративних матеріалів щодо позивача. Після чого водію було роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності (підтверджується підписом позивача в Постанові та відеозаписом), ознайомлено з наявними доказами правопорушення (час відео 06:00). Всі усні доводи позивача були взяті до уваги при розгляді справи про адміністративне правопорушення, письмових пояснень позивач не надав, клопотань не заявляв.

На підставі ч.2 ст.122 КУпАП інспектор виніс постанову та наклав стягнення на правопорушника в розмірі 510 грн., відповідно до санкції статті. Згідно зі ст.285 КУПАП позивача було ознайомлено зі змістом Постанови та під підпис було запропоновано отримати її копію.

Розглядаючи даний спір суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою KM України від 10.10.2001 року №1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 ЗУ «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з п.1.5 ПДР України дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Відповідно до п.2.3 б ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Відповідно до п.п.14.6 «в» ПДР України забороняється обгін ближче ніж за 50 м перед пішохідним переходом у населеному пункті.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень, припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення, у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності (ст. 68 Конституції України).

Особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративне правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення (ст. 8 КУпАП).

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі порушення Правил дорожнього руху.

За змістом ч.2 ст.122 КУпАП, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно ст.258 КУпАП уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу або залишається повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів у разі їх фіксації у режимі фотозйомки (відеозапису), крім випадків фіксації в автоматичному режимі правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ст.222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч.2 ст.122 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Звертаючись до суду з даними позовом та обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що не здійснював обгін ближче 50 метрів до пішохідного переходу, однак такі твердження не відповідають дійсності та спростовуються відеозаписом з автомобільного відеореєстратора, на якому зафіксовано вказане правопорушення.

Окрім того, з метою збирання доказової бази інспекторами було додатково проведено відеофіксацію вказаної ділянки дороги у світлу пору доби, де чітко видно наявність дорожніх знаків «Пішохідний перехід».

Верховний Суд у справі №338/1/17 від 26.04.2018 у своїй постанові роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням Правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Поліція згідно п. 9 ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про Національну поліцію» може застосовувати превентивний захід такий, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

У відповідності до положень ч.1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення:

1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень;

2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз;

3) безпілотні літальні апарати та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню;

4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння;

5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.

Згідно п. 1 розділу 3 «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису» затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року № 1026 (далі Інструкція 1026) відеореєстратор може бути встановлений усередині салону службового транспортного засобу та/або зовні для максимальної фіксації навколишньої обстановки та/або внутрішньої частини салону в спосіб, що не заважає огляду водія.

Отже для підтвердження порушення Правил дорожнього руху України, відповідно до ст.251 КУпАП, працівники можуть надати, зокрема, відеозапис події.

Таким чином, в даному випадку візуальне спостереження поліцейського є належним, достатнім, допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, яке було належним чином зафіксовано на відеореєстратор, що кріпиться в салоні транспортного засобу, при цьому позивача було ознайомлено з відеозаписом з відеореєстратора, який зафіксував вчинення ним адміністративного правопорушення, і з цього приводу позивачем ні зауважень, ні доповнень під час складання відносно нього протоколу не надавались.

Слід звернути увагу на те, що позивач на відеозаписі визнає факт вчинення ним правопорушення та питає чи може оплатити штраф на місці, взагалі не оспорює факт скоєння ним адмінправопорушення або дій працівників поліції.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Керуючись практикою ЕСПЛ можна дійти до висновку, що скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Відтак ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 22.05.2020 року по справі № 825/2328/16 та Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 24 січня 2023 року по справі № 303/4982/22.

В даному випадку незазначення вказаної позивачем інформації жодним чином не могла вплинути на результат розгляду справи. Більше того, з метою усунення недоліку постанови поліцейським було подано рапорт, який згідно резолюції керівника долучено до матеріалів справи та є її частиною.

Між тим, Постановою Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №760/2846/17 зроблено висновок, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. 9 КАС України).

Крім того, статтею 160 КАС України встановлено, що в позовній заяві зазначаються, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини, проте, як зазначалось вище, позивач навіть не надв копії оскаржуваної постанови.

Ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, а ч.4 ст.161 КАС України зобов`язано позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

На підставі наведеного суд приходить до переконання, що адміністративний позов про скасування оспорюваної постанови про адміністративне порушення є таким, що не підлягає до задоволення у зв`язку з тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, а саме відсутності з його боку факту скоєння адміністративного правопорушення.

Верховний Суд також зауважив, що у практиці вирішення приватно-правових спорів застосовується доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «поп concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці); в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться засада добросовісності як одна із складових верховенства права. При цьому, під час вирішення деяких категорій публічно-правових спорів також слід виходити з того, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інших суб`єктів правовідносин; поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. (Постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №380/744/20).

В справі ЄСПЛ «Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03) від 03 квітня 2008 року вказано, що сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підстави для сумніву, що відповідач діяв неправомірно. Навпаки, відповідно до п. 2 ст. 90 КАС України, жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили

В даному випадку, поясненнями позивача в позовній заяві вказують лише на його намагання уникнути несприятливих для нього наслідків у зв`язку із притягненням до адміністративної відповідальності, але не вказують на неправомірність дій відповідача, зокрема, таких належних та достовірних доказів такого позивачем не надано.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "ОТаллоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007р., будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Матеріали справи не містять доказів про порушення інспектором УПП в Закарпатській області ст.лейтенантом поліції Г.М.Сівач законодавства при складанні оскаржуваного протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки поліцейським дотримано вимоги ч.2 ст.251, ст.ст.256,265-2,266,268 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. Протокол про адміністративне правопорушення складено у відповідності до вимог, встановлених ст.256 КУпАП, уповноваженим на такі дії працівником поліції, у спосіб, з підстав та з дотриманням порядку, встановлених законом.

Інші підстави, які б свідчили про відсутність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП в діях позивача під час судового розгляду справи не встановлені і такі ним, не дивлячись на те, що суд викликав останього в судове засідання, не надані, а відтак судом досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про його винність у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставилось йому за провину.

Так, адміністративне правопорушення це конкретне діяння (факт, явище, подія), що відбулося (мало місце) у реальній дійсності.

Склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. Він включає в себе об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт, суб`єктивну сторону.

Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу в цілому.

Оскільки оскаржувана постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення з дотриманням правил чинного законодавства, тому немає підстав для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, доказів, які-б мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем в межах розгляду даної справи надано не було, а відтак суд вважає за справедливе у позові відмовити.

На підставі наведеного відповідно до вимог ст.ст.9,122 ч.2,222,258 КУпАП та керуючись ст.ст.2-3,5-6,8-11,13-14,73-77,90,139,242-250,295 КАС України суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до інспектора УПП в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції Г.М.Сівач, Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення Правил дорожнього руху України відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції відповідно до ст.295 ч.1 КАС України подається до 8-го апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

2) на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

ГоловуючийА. А. Надопта