Справа № 540/1063/22
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2023-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2023 р. Категорія 106030000м. ОдесаСправа № 540/1063/22

Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.,

час і місце ухвалення: письмове провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Семенюка Г.В.,

суддів Домусчі С.Д., Шляхтицького О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції України на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року по справі за позовом Департаменту патрульної поліції України до ОСОБА_1 про стягнення коштів у рахунок відшкодування завданої шкоди, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів у рахунок відшкодування завданої шкоди.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року адміністративний позов Департаменту патрульної поліції України до ОСОБА_1 про стягнення коштів у рахунок відшкодування завданої шкоди повернуто позивачу без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції України подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що повертаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції не надав оцінку заяві про поновлення строку, яку було подано разом з позовною заявою та не врахував її при поверненні адміністративного позову без розгляду. Крім того, в ухвалі Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 рок також вказується, що суд не приймає до уваги доводи щодо евакуації працівників Управління патрульної поліції в Херсонській області до м. Миколаєва та обстріл будівлі Управління патрульної поліції в Херсонській області, оскільки позивачем у вказаній справі є Департамент патрульної поліції, що розташований у м. Києві. Крім того, позивач є юридичною особою, яка має свій юридичний відділ та представників які здійснюють представництво його інтересів. Однак, апелянт зазначає, що вказані доводи ним не викладались у жодному процесуальному документі.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Ухвалою від 01 лютого 2023 року Одеський окружний адміністративний суд адміністративний позов Департаменту патрульної поліції України до ОСОБА_1 про стягнення коштів у рахунок відшкодування завданої шкоди залишив без руху. Так, в ухвалі зазначено, що позивач звернувся із даним позовом 09.02.2022 р., тобто із порушенням місячного строку на звернення до суду із даними вимогами, оскільки перебіг строку із заявленими позовними вимогами розпочався з наступного дня, після видання наказу по особовому складу № 38 о/с від 20.01.2021 р. та звільнення відповідача. Суддя зауважив, що посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло та обумовило пропуск строку. Також суд не приймає до уваги доводи щодо евакуації працівників Управління патрульної поліції в Херсонській області до м.Миколаєва та обстріли будівлі Управління патрульної поліції в Херсонській області, оскільки позивачем у вказаній справі є Департамент патрульної поліції, що розташований у м.Києві. Крім того, позивач є юридичною особою, яка має свій юридичний відділ та представників, які здійснюють представництво його інтересів.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано заяви про поновлення строку звернення до суду у встановлений судом строк та не повідомлено причин не можливості вчасного її виконання.

Частиною 1 та 5 статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частин першої, другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви позивачем було додано заяву про поновлення строку звернення до суду. Вказану заяву позивач обґрунтовував тим, Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 07 грудня 2021 року по справі № 766/21740/21 у відкритті провадження у справі за позовом Управління патрульної поліції в Херсонській області Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої втратою майна відмовлено. Роз`яснено позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів. Дана ухвала надійшла до Департаменту патрульної поліції 31.01.2022, що підтверджується реєстрацією. У встановлений законом строк позивач не міг подати позов до Херсонського окружного адміністративного суду, так як позов був поданий в рамках цивільного судочинства до Херсонського міського суду Херсонської області.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року було відкрито провадження в адміністративній справі за позовом Департаменту патрульної поліції України до ОСОБА_1 про стягнення коштів у рахунок відшкодування завданої шкоди.

У своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було надано оцінку заяві про поновлення строку, яку було подано разом з позовною заявою та не враховано її при поверненні адміністративного позову без розгляду.

Крім того, в ухвалі Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 рок також вказується, що суд не приймає до уваги доводи щодо евакуації працівників Управління патрульної поліції в Херсонській області до м. Миколаєва та обстріл будівлі Управління патрульної поліції в Херсонській області, оскільки позивачем у вказаній справі є Департамент патрульної поліції, що розташований у м. Києві. Крім того, позивач є юридичною особою, яка має свій юридичний відділ та представників які здійснюють представництво його інтересів.

Однак, апелянт зазначає, що вказані доводи ним не викладались у жодному процесуальному документі.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 р.).

У Рішенні у справі Белле проти Франції від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Однією з передумов забезпечення доступу до суду є наявність в особи права на судових захист. Це право випливає із Конституції України.

Другою передумовою забезпечення доступу до суду є нормативне закріплення й реальне дотримання принципу рівності перед законом та судом. Це означає, що не повинно бути жодних обмежень, за будь-якими ознаками, у разі звернення до суду. Обмеження можливе тільки у випадку відсутності в особи процесуальної правоздатності й дієздатності.

Аналіз практики Європейського суду дає можливість наступним чином охарактеризувати право на доступ до правосуддя.

Будь-яка особа може звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. При цьому, обмеження цього права, які можуть бути запроваджені державою, не повинні позбавляти особу взагалі права на захист, тобто в неї завжди має залишатися можливість скористатися альтернативними формами захисту. Крім того, такі обмеження повинні мати правомірну мету, а також необхідно зберігати пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою.

Особа має не лише право порушити провадження у справі, але й право отримати «вирішення» спору судом, тобто розгляд справи повинен завжди закінчуватися судовим рішенням.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду.

У судовій практиці ЄСПЛ (надалі - Європейський Суд), неодноразово повторював, що неможливо припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов`язків буде остаточно вирішено.

При вирішенні справи Голдер проти Сполученого Королівства Європейський суд зазначив: «...На думку Суду, було би нерозумно, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції містив детальний опис наданих сторонам процесуальних гарантій і не захищав би в першу чергу того, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, а саме доступу до суду. Такі характеристики процесу як справедливість, публічність, динамізм, позбавляються змісту, якщо немає самого судового розгляду» (§35 of Judgment of the European Court of Human Rights: Golder v. The United Kingdom, 21 February 1975, Published in A18).

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського Суду «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), № 58112/00, п. 45, 10 липня 2003 року; «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-ІІ, та «Сухорубченко проти Росії» (Sukhorubchenko v. Russia), № 69315/01, п. 43, 10 лютого 2005 року).

Окрім того, рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (22277/93, 27 червня 2000 року, абз. 59) наведене висновок про те, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, необґрунтована відмова в можливості доступу до суду та розгляду справи, враховуючи, що національне законодавство передбачає таку процедуру, розглядається Європейським Судом як фактична перепона у доступі до суду.

Відповідно до ч.1, 2 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року, «Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Діючим законодавством України не визначено іншого способу винесення законного та обґрунтованого рішення, як дотримання вимог процесуального законодавства.

Таким чином, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, колегія суддів дійшла висновку, що повернення позовної заяви без розгляду унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при прийнятті ухвали від 31 березня 2023 року було порушено норми процесуального права, що призвело до її неправильного вирішення, а відтак, відповідно до ч. 3 ст. 312, ст. 320 КАС України, - оскаржувана Ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції України, - задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року по справі № 540/1063/22, - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді С.Д. Домусчі О.І. Шляхтицький