Справа № 703/144/23
Суддя: Биченко І. Я.
Дата ухвалення: 2023-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 703/144/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Биченка І.Я.,

при секретарі Литвин Г.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,

у с т а н о в и в :

16 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з вищевказаною позовною заявою до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції, в якій просив: визнати неправомірними дії старого інспектора роти №5 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Гіс Олександра Миколайовича про застосування відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення; скасувати постанову серії ДП18 №493546 від 10 січня 2023 року про застосування відносно ОСОБА_1 адміністративного стягнення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 січня 2023 року постановою старшого інспектора роти №1 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Гіс О.М. серії ДП18 №493546 позивача було притягнуто до адміністративних відповідальності за ст.121-3 КУпАП за порушення п.2.9 «в» ПДР України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1190 гривень 00 копійок. Позивач вважає, що вказана постанова незаконна та підлягає скасуванню з підстав невідповідності фактичним обставинам справи.

Так, позивач стверджує, що за проханням керівника Смілянської міської ГО «Січ» перевозив на евакуаторі «Рено», д.н.з. НОМЕР_1 , автомобіль з м. Ковель в м. Сміла для проведення ремонту та подальшої передачі в ЗСУ по автодорозі М-07 Київ-Ковель-Яготин. З ним в автомобілі знаходився ОСОБА_2 , якому належить зазначений евакуатор. Не доїжджаючи до м. Сарни Рівненської області потрапив у вибоїну на дорозі, внаслідок чого зупинився, щоб перевірити справність автомобіля та вантажу і при огляді виявив, що кронштейн, на якому кріпився задній номерний знак автомобіля в місці зварювання майже відірвався через тріщину в місці електрозварки. Оскільки даний відрізок дороги не проходить через населені пункти і можливість виправити пошкодження відсутні, позивач відламав кронштейн, а номерний знак закріпив в єдиному можливому місці, на задню частину кабіни автомобіля на висоті приблизно 300 см від землі, що забезпечувало його грану оглядовість. Переконавшись, що задній номер видно і він не загубиться, позивач продовжив рух в напрямку м. Сміла, щоб швидше доставити вантаж та виправити пошкодження.

На 225 км вказаної дороги позивачу на зустріч рухався поліцейський автомобіль, який проїхавши автомобіль позивачу відразу розвернувся, наздогнав позивача та сигналами наказав зупинитися. Позивач зупинився на узбіччі. Стверджує, що працівники поліції вели себе зухвало, висловлювали якісь незрозумілі натяки, а коли позичав вказав, що платити нікому не буде, почали перевіряти документи і врешті повідомили, що задній номерний знак на автомобілі позивача встановлений у непередбаченому стандартом місці. Позивач пояснив працівникам поліції вищевказану ситуацію, однак працівник поліції, не роз`яснивши позивачу прав, передбачених ст.268 КУпАП, склав відносно нього постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, неправомірно вказавши, що позивач керував автомобілем, номерний знак якого був закритий іншими предметами, що ускладнюють його ідентифікацію.

Позивач стверджує, що він та працівники поліції відходили від автомобіля і номерний знак було чудово видно. Натомість працівник поліції своє рішення не обґрунтував жодним доказом по справі та безпідставно притягнув позивача до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 17 лютого 2023 року, після усунення позивачем та його представником недоліків позовної заяви, відкрито провадження в адміністративній справі за вказаним позовом, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судовий розгляду справ та відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву.

11 квітня 2023 року на електронну адресу суду надійшов відзив Департаменту патрульної поліції у якому зазначено, що пред`явлений позов є таким, що не підлягає задоволення. Так, 10 січня 2023 року о 13 годині 27 хвилин позивач рухаючись по 252 км автодороги М-07 Київ-Ковель-Яготин, керував транспортним засобом Renault, номерний знак НОМЕР_1 , з номерним знаком, що був закритий іншими предметами, що перешкоджають та ускладнюють його ідентифікацію, чим порушив п.2.9 «в» ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст.121-3 КУпАП. Стверджує, що поліцейський виявив порушення, на яке належним чином відреагував, результатом чого стало винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення. Звернув увагу суду на той факт, що позивач додає до позову зображення транспортного засобу із заднім номерним знаком встановленим з порушенням норм ПДР України, а саме під час руху даного транспортного засобу з навантаженим автомобілем на платформі, номерний знак проглядатися не буде.

Вказує, що зміст оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №493546 від 10 січня 2023 року винесена щодо ОСОБА_1 , у повній мірі відповідає вимогам ст.283 КУпАП, в ній зазначено опис обставин, установлених при розгляді справи, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, вірно застосовано межі санкції статті щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Стверджує, що позивачем не надано суду жодних доказів не вчинення ним адміністративного правопорушення.

За вказаних обставин вважає, що підстави для задоволення адміністративного позову відсутні, оскаржувана постанова є правомірною та винесена у повній відповідності нормами чинного законодавства в межах компетенції поліцейського патрульної поліції.

Звернув увагу, що ст.286 КАС України не передбачено можливість визнання судом дії працівника поліції неправомірними.

З урахуванням викладеного, Департамент патрульної поліції просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

До вказаного відзиву представником Департаменту патрульної поліції, окрім довіреності, жодних доказів не додано.

Ухвалою суду від 23 травня 2023 року задоволено клопотання представника позивача та замінено відповідача по справі Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції на Департамент патрульної поліції.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Примак В.А. у судове засідання не з`явилися, останній звернувся до суду з заявою, в якій просив розгляд справи провести без його та позивача участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на їх задоволенні наполягає. Крім того, відмовився від допиту раніше заявленого свідка ОСОБА_2 .

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення.

Згідно ч.3 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З врахуванням положень ч.3 ст.205 та ч.4 ст.229 КАС України, суд вважає за можливе судовий розгляд адміністративної справи проводити без участі сторін та фіксування адміністративного процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та спосіб, що передбаченіКонституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно п.8 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до ч.2, 4 ст.258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про адміністративні правопорушення правил дорожнього руху, передбачені ч.1 та ч.2 ст.121-3 КУпАП.

Відповідно до ч.2 ст.222 КУпАП, від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою старшого інспектора роти №5 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції Гіс Олександра Михайловича серії ДП18 №493546 від 10 січня 2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, ОСОБА_1 позивача у справі, притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 1190 гривень 00 копійок, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП, а саме за те, що він 10 січня 2023 року о 13 годині 05 хвилин на автодорозі М-07 Київ-Ковель-Ягодин 252 км, керував автомобілем «Renault Midlum», д.н.з. НОМЕР_1 , з номерним знаком, закритим іншими предметами, що перешкоджають та ускладнюють його ідентифікацію, чим порушив п.2.9 «в» ПДР України.

Відповідно до ч.1 ст.121-3 КУпАП, адміністративна відповідальність за вказаною частиною статті настає у разі керування або експлуатація транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака.

Згідно п.2.9 «в» ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.

Як вбачається з фототаблиці, яка приєднана позивачем ОСОБА_1 до позовної заяви, задній номерний знак НОМЕР_1 на автомобілі «Renault» встановлений на задній верхній частині кабіни водія.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача Департаменту патрульної поліції стверджує, що на вказаних фотозображеннях задній номерний знак встановлений на транспортному засобі з порушенням норм ПДР, а саме під час руху даного транспортного засобу з навантаженим автомобілем на платформі, номерний знак проглядатися не буде.

Однак, суд звертає увагу, що оскаржуваною постановою позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП, за порушення п.2.9 «в» ПДР України виключно у частині керування транспортним засобом з номерним знаком, який закритий іншими предметами, що перешкоджають та ускладнюють його ідентифікацію, при цьому його дії працівником поліції не кваліфіковані як керування транспортним засобом з номерним знаком, який закріплений не в установленому для цього місці.

За вказаних обставин, доводи представника відповідача Департаменту патрульної поліції, як на підставу правомірності винесення оскаржуваної постанови, про те, що номерний знак встановлений на транспортному засобі з порушенням норм ПДР є безпідставними та не приймаються судом до уваги.

Крім того, на транспортному засобі «Renault», д.н.з. НОМЕР_1 , який зображений на вищевказаній фототаблиці, а саме на його платформі, відсутні навантажені предмети, у тому числі будь-яких з автомобілів, та задній номерний знак жодним з предметів не закритий, внаслідок чого суд має об`єктивну можливість чітко визначити символи номерного знака.

Твердження представника відповідача Департаменту патрульної поліції про те, що під час руху транспортного засобу «Renault», д.н.з. НОМЕР_1 , з навантаженим автомобілем на платформі, номерний знак проглядатися не буде, є виключно припущенням, на якому не може ґрунтуватися ні оскаржувана постанова, ні рішення суду.

Відповідно до положень ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, доводи представника відповідача Департаменту патрульної поліції про те, що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів не вчинення ним адміністративного правопорушення, обставини якого викладені у постанові серії ДП18 №493546 від 10 січня 2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, є безпідставними, оскільки саме на відповідача, у даному випадку Департамент патрульної поліції покладено обов`язок доведення належними та допустимими доказами правомірності винесення вказаної постанови.

Разом з тим, жодного доказу, на підставі якого працівник поліції прийшов до висновку про наявність в діях позивача ОСОБА_1 порушення вимог п.2.9 «в» ПДР України та, як наслідок, вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП, матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Однак, у постанові серії ДП18 №493546 від 10 січня 2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, не зазначені докази, які свідчать про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, а так само і номерний знак, а саме: передній чи задній, який був закритий предметом, що, на думку працівника поліції, перешкоджало та ускладнювало його ідентифікація, а також не вказано самого предмету, яким номерний знак був закритий.

При цьому, у графі постанови: «до постанови додаються …» - працівником поліції вказано, що додатком до постанови є пояснення водія.

Проте, як вбачається з копії письмових пояснень ОСОБА_1 від 10 січня 2023 року, які відібрані працівником поліції, позивач не підтверджував факт закриття на автомобілі «Renault», д.н.з. НОМЕР_1 , будь-якого з встановлених на ньому номерних знаків, що перешкоджало та ускладнювало його ідентифікацію, а лише зазначив, що з об`єктивних причин встановив номерний знак у не передбачене місце.

Виходячи з викладеного, працівник поліції прийшов до висновку про порушення позивачем ОСОБА_1 ПДР України виключно на підставі власного візуального спостереження.

Але, згідно правового висновку, який міститься в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №357/10134/17, візуальне спостереження працівником поліції за порушенням не може бути доказом порушення того чи іншого пункту ПДР України.

Крім того, відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №537/2088/17, правомірність постанови має ґрунтуватися на тому, що факт правопорушення є доведеним і при її ухваленні процедура була дотримана. При цьому, також зазначено, що сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності.

Відповідно до вимог ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Так, згідно ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Таким чином, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення повинні ґрунтуватися виключно на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів.

Враховуючи, що відповідачем не надано жодного доказу, на підставі якого поліцейський прийшов до висновку, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП, суд приходить до висновку, що поліцейським при винесенні оскаржуваної постанови, всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів не здійснено.

Згідно п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 Кодексу щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При накладенні стягнення необхідно враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (частина друга статті 33 КУпАП).

У наведених положеннях КУпАП визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Водночас, вказані положення є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо особі буде надано достатній проміжок часу для підготовки до розгляду справи, пошуку адвоката, ознайомлення з матеріалами справи, тощо.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п. 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Єдиним доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення є сама оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення, в якій зафіксовано порушення водієм ПДР України. Однак, оскаржувана постанова про притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року у справі №338/1/17.

Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgmentof 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяннями, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку та на підставі законно добутих доказів.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в справі про адміністративне правопорушення підлягає застосуванню положення ст.62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що будь-яких доказів вчинення позивачем ОСОБА_1 адміністративного правопорушення відповідачем не надано, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи, що при винесенні постанови в справі про адміністративне правопорушення працівником поліції допущено порушення прав позивача, а саме не надано належних та допустимих доказів правомірності постанови, суддя приходить до висновку, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.121-3 КУпАП підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України, закриттю, що буде відповідати повному та належному захисту прав позивача, який здійснений, відповідно до імперативних приписів ст.286 КАС України.

При цьому, прийняття судом рішення, за результатами розгляду адміністративної справи, про неправомірність дій працівника поліції не передбачено положеннями ст.286 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, з відповідача, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь позивача необхідно стягнути сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 536 гривень 80 копійок.

Керуючись ст.8, 9, 62 Конституції України, ст.9, 121-3, 222, 245, 251, 280 КУпАП, ст.77, 139, 205, 229, 241-246, 255, 286, 288 КАС України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення задовольнити частково.

Скасувати постанову серії ДП18 №493546 від 10 січня 2023 року, винесену старшим інспектором роти №5 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Гіс Олександром Миколайовичем про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП, - закрити.

У задоволенні решти вимог позивача - відмовити.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції, адреса: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , за рахунок бюджетних асигнувань, судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ;

Відповідач - Департамент патрульної поліції, адреса: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, .

Суддя І.Я. Биченко