Справа № 160/21443/21
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2023-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
05.11.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправними та дискримінаційними:
- рішення відповідача № Р-135 від 06.01.2017 року в тій частині, в якій стосується вимог позивачки на отримання пенсії за період з 07.10.2009 по 27.12.2016 рік;
- дії відповідача, в частині відмови у виплаті позивачці пенсії з 07.10.2009 по 27.12.2016 рік;
- бездіяльність відповідача, щодо не виплати недоотриманої пенсії позивачки за період з 07.10.2009 по 27.12.2016 рік;
- зобов`язати відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії виплатити недоотриману пенсію ОСОБА_1 за період 07.10.2009 по 27.12.2016 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрат частини доходів.
Позивачу запропоновано протягом 5-ти з дня отримання копії ухвали суду про залишення позову без руху шляхом надати суду:
- копію паспорту позивача.
Ухвалу від 15.11.2022 року надіслано представнику позивача на його електронну ардресу, про що свідчить довідка наявна у матеріалах справи.
21.11.2022 р. на виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.11.2022 позивачем було надано заяву про усунення недоліків справи, проте недоліків позову усунуто не було.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.11.2022 р. позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.
Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Позивач в обґрунтування позовних вимог в позовній заяві зазначила наступне. До 24.09.2000 р. ОСОБА_1 проживала в Україні та отримувала пенсію за віком. В зв`язку з виїздом на постійне проживання до Ізраїлю, виплату пенсії позивачу було припинено. З метою реалізувати своє право на поновлення виплати пенсії, 27.12.2017 року позивач звернулась до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську з заявою про поновлення виплати пенсії, засвідченою нотаріально в Державі Ізраїль та легалізованою печаткою апостиль у відповідності до Гаазької Конвенції. Проте, Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську в своєму рішенні № Р-135 від 06.01.2017 протиправно відмовило у поновленні виплати пенсії. Третій апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 15.11.2018 року по справі № 200/3446/17, на підставі застосування 6-ти місячного строку звернення з відповідним позовом до суду, встановленого ст. 122, 123 (ст.99, 100 у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) КАС України, постановив адміністративний позов в частині позовних вимог за період з 07.10.2009 по 27.12.2016 залишити без розгляду. Стосовно періоду після 27.12.2016 року, позовні вимоги були розглянуті та задоволені судом. Позивач після усунення підстав, з яких її вимоги стосовно виплати недоотриманої пенсії за період з 07.10.2009 по 27.12.2016 були залишені судом без розгляду та не розглядалися по суті, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку з цим позовом. Підстави, за яких вказана вище частина вимог позовної заяви була залишена без розгляду, усунені відповідно до висновків Постанови Великої Палати ВСУ від 20.05.2020, відповідно до яких статті 122, 123 (ст. 99, 100 у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009.
07.10.2022 р. від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов. Відповідач проти позовних вимог заперечував, просив в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначив наступне. Поновлення пенсії не здійснюється автоматично, цьому передує низка процедурних дій, зокрема, подання заяви, дослідження документів, які дають право на призначення пенсії. Позивачу на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 15.11.2018 року по справі № 200/3446/17 поновлено виплату пенсії з 27.12.2016 р. Відповідач наголошує на пропуску позивачем строку звернення до суду.
Згідно з ч.ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.11.2018 року по справі № 200/3446/17 встановлено наступні обставини:
«Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 30.06.1993 року їй була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась до виїзду за кордон Бабушкінським райсобезом. (а. с. 20)
24.09.2000 року позивач виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю.
27.12.2016 року представник позивача, на підставі довіреності, звернувся до відповідача із особистою заявою ОСОБА_1 про поновлення і виплату раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком. До заяви додано: копія довіреності, копія трудової книжки, копія посвідчення особи, оригінал апостильованої заяви про поновлення пенсії, що підписана особисто ОСОБА_1 , підпис якої засвідчено нотаріально. (а. с. 32-34)
Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську листом від 06.01.2017 № Р-135 повідомило представника позивача щодо відсутності підстав для задоволення заяви про поновлення виплати пенсії.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до заяви про поновлення пенсії додана копія Ізраїльського посвідчення особи № НОМЕР_1 від 01.12.2002 року, копія трудової книжки та довіреність на представника. Органом ПФУ вказані документи отримані 27.12.2016 року.
Відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що ненадання паспорту та відсутність пенсійної справи позивача є обставинами, за яких відсутні законодавчо встановлені підстави для прийняття рішення щодо поновлення пенсії.
Однак, за приписами пункт 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Враховуючи те, що ОСОБА_1 , вже була призначена пенсія як громадянину України за вислугу років, позивачем було надано при зверненні до пенсійного органу посвідчення особи № НОМЕР_1 , наявність паспорту громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 117-118), колегія суддів вважає безпідставними посилання пенсійного органу на неподання позивачем встановленого законодавством документу, що посвідчує особу.
Стосовно доводів відповідача, що позивачем не подано заяву про відновлення виплати пенсії особисто, колегія суддів зазначає наступне.
В даному випадку до відповідача звертався представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем, що підтверджується переліком до заяви та право звернення у такий спосіб передбачено законодавством.
За викладених обставин, колегія суддів встановила, що представник позивача звертаючись до пенсійного органу, в повному обсязі надав документи, необхідні для поновлення пенсії у відповідності до приписів Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року №22-1.
Зі змісту листа Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську, вбачається, що на думку відповідача, вимоги щодо поновлення пенсії не підлягають задоволенню, тобто у цьому листі виражена відмова в поновленні пенсійних виплат позивачу.
У зв`язку з вище викладеним вимоги позивача про зобов`язання відповідача поновити пенсію та виплачувати пенсію за віком є обґрунтованими.
З дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування». З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Водночас у постановах Верховного Суду України від 8 грудня 2015 року, 16 березня 2016 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15, 21-175а16 відповідно), а також у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 199/5647/17, переглядаючи рішення суду у справах зазначеної категорії, в яких, крім іншого, йшлося про застосування законодавства, що регламентує строки звернення до адміністративного суду, вказано на те, що ці спори мають вирішуватися з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії 27.12.2016 року, відтак у відповідності до приписів норм чинного пенсійного законодавства, позивачу необхідно було призначити пенсію з дня його звернення із відповідною заявою до органів ПФУ - з 27.12.2016 року, відтак позовні вимоги, що заявлені за період з 07.10.2009 до 27.12.2016 року - підлягають залишенню без розгляду».
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.11.2018 року по справі № 200/3446/17 зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 27 грудня 2016 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Позовні вимоги за період з 07.10.2009 до 27.12.2016 року залишено без розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Як встановлено ч. 2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Оцінивши усі докази, надані суду, у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 5 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.11.2018 року по справі № 200/3446/17 встановлено протиправність доводів органу Пенсійного фонду України, викладених в рішенні від 06.01.2017 р. № Р-135.
Враховуючи викладене, рішення від 06.01.2017 р. № Р-135 не відповідає вимогам п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки винесено відповідачем на підставі, у межах повноважень, але не у спосіб, передбачений законодавством, та не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
В зв`язку з викладеним, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення від 06.01.2017 р. № Р-135 підлягає задоволенню.
Позовні вимоги про визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача не підлягають задоволенню, оскільки є неналежним способом захисту порушеного права. В спірних правовідносинах відповідач реалізував свої владні управлінські функції шляхом винесення рішення, тому належним сопором захисту є звернення до суду з вимогами про визнання протиправним та скасування рішення, чим скористалась позивач.
При цьому, з матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що виплату пенсії ОСОБА_1 поновлено з 27.12.2016 р.
В даній адміністративній справі заявлено позовну вимогу зобов`язати відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії виплатити недоотриману пенсію ОСОБА_1 за період 07.10.2009 по 27.12.2016 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрат частини доходів.
В зв`язку з тим, що виплату пенсії позивачу не було поновлено з 07.10.2009 р., вказані позовні вимоги є передчасними. До вирішення питання про поновлення виплати позивачу пенсії з 07.10.2009 р. не має можливості визначити спосіб здійснення таких виплат.
Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на викладене, сплачений позивачем судовий збір за подачу даного позову до суду в сумі 454,00 грн. підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 242-246, 250, 255, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську від 06.01.2017 р. № Р-135.
В решті позовних вимог відмовити.
Судові витрати в розмірі 454,00 грн. стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук