Справа № 813/7983/14
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 рокуЛьвівСправа № 813/7983/14 пров. № СК-А/857/2979/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Улицького В.З.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від відповідачів - Цинайко Н.І.;

від третьої особи - Ган Х.П.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури, треті особи без самостійних вимог на предмет спору Генеральний прокурор України Ярема Віталій Григорович, Міністерство юстиції України, про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на публічній службі, спонукання до вчинення певних дій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (судді суду І інстанції: Сподарик Н.І., Гулкевич І.З., Москаль Р.М.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 17 год. 12 хв. 16.12.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 24.12.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

21.11.2014р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, із урахуванням поданої під час розгляду справи заяви про збільшення позовних вимог, просив: визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 1462к від 23.10.2014р. про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Франківського району м.Львова у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Франківського району м.Львова; зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади», з метою виключення таких відомостей з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади»; стягнути з Генеральної прокуратури на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день поновлення на роботі (Т.1, а.с.2-19, 181-182).

Згідно ухвали суду від 25.11.2014р. розгляд справи проведено в порядку загального позовного провадження із викликом учасників справи (Т.1, а.с.1).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 1462к від 23.10.2014р. про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Франківського району м.Львова у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Франківського району м.Львова, починаючи з 24.10.2014р.; стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2460423 грн. 99 коп.; в задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено; рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Франківського району м.Львова та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць у розмірі 14838 грн. 81 коп. допущено до негайного виконання; встановлено такий порядок виконання рішення суду щодо стягнення коштів: при виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу роботодавцеві слід нарахувати, утримати та перерахувати у відповідні бюджети/фонди передбачені законодавством податки, збори та інші обов`язкові платежі (Т.3, а.с.101-115).

Не погодившись з винесеним судовим рішенням, його оскаржили відповідачі Офіс Генерального прокурора та Львівська обласна прокуратура (Т.3, 119-126, 137-141).

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021р. апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури повернуто скаржнику по причині неусунення її недоліків у встановлений судом строк (Т.3, а.с.180-181).

Відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021р. апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020р. залишено без задоволення, а вказане судове рішення - без змін (Т.3, а.с.196-207).

В подальшому ухвалою Верховного Суду в складі Касаційного адміністративного суду від 08.03.2023р. касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури задоволено; ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021р. скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до апеляційного суду (Т.4, а.с.65-70).

Розгляд апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури здійснюється апеляційним судом в порядку вимог ст.323 КАС України.

У поданій апеляційній скарзі відповідач Львівська обласна прокуратура просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 2460423 грн. 99 коп. та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору (Т.3, а.с.137-141).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що виходячи із змісту Закону України «Про очищення влади», який набрав чинності з 16.10.2014р., юридична відповідальність стосовно позивача не наступала, а люстрація була підставою для припинення з ним трудового договору. Суд неправильно застосував в розглядуваному випадку положення ст.61 Конституції України в частині індивідуального характеру юридичної відповідальності, ст.62 Конституції України та ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо презумпції невинуватості.

На теперішній час положення Закону України «Про очищення влади» не визнані неконституційними, іншим відповідачем оскаржено рішення суду в частині наказу Генерального прокурора України № 1462к від 23.10.2014р. про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Франківського району м.Львова, тому стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є передчасним.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідачів і третьої особи на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 працював в органах прокуратури, починаючи з 1988 року (Т.1, а.с.20-23).

Відповідно до наказу Генерального прокурора України № 1934к від 30.12.2010р. старшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду заступника прокурора Львівської обл. (Т.1, а.с.24).

Згідно із наказом Генерального прокурора України № 994к від 09.07.2014р. позивача призначено на посаду прокурора Франківського району м.Львова (Т.1, а.с.25).

16.10.2014р. набув чинності Закон України «Про очищення влади».

16.10.2014р. позивачем подана на ім`я Генерального прокурора України ОСОБА_2 заява (заява зареєстрована за № 01/1-33вн-14), в якій викладено обґрунтування відсутності підстав для застосування відносно позивача заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закон України «Про очищення влади» (Т.1, а.с.26).

20.10.2014р. позивач подав рапорт на ім`я прокурора Львівської обл. про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 23.10.2014р. по 30.04.2016р., оскільки згідно наказу в.о.голови Львівського апеляційного господарського суду № 2605/6-03/180 від 20.10.2014р. дружина позивача ОСОБА_3 приступила до виконання обов`язків керівника апарату суду; згідно довідки Личаківського відділу соціального захисту № 2605/09-9006 від 23.10.2014р. дружині позивача припинено виплату допомоги відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та її знято з обліку (Т.1, а.с.28, 29).

20.10.2014р. щодо ОСОБА_1 складено довідку про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади», згідно якої у період з 25.02.2010р. по 22.02.2014р. він обіймав сукупно не менше одного року (01 рік 01 місяць) посаду, які віднесену до категорії керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України (Т.1, а.с.54).

22.10.2014р. прокурором Львівської обл. на підставі поданого позивачем рапорту видано наказ № 1822к, яким ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 23.10.2014р. по 30.04.2016р. включно згідно ч.3 ст.179 КЗпП України (Т.1, а.с.27).

23.10.2014р. наказом Генерального прокурора України № 1462к позивача звільнено з посади прокурора Франківського району м.Львова у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України (Т.1, а.с.32).

07.11.2014р. позивач був проінформований про звільнення з посади прокурора Франківського району м.Львова у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до ч.7-2 ст.36 КЗпП України.

Починаючи з 10.09.2015р., згідно наказу № 2547-3-06 позивач зарахований за сумісництвом у вільний від основної роботи час на посаду асистента кафедри КПП НУ «Львівська політехніка», де отримав заробітну плату у розмірі 160100 грн. 77 коп. (Т.2, а.с.55, 58-62).

13.12.2016р. на підставі рішення Атестаційної колегії від 13.12.2016р. позивач здобув науковий ступінь кандидата юридичних наук (Т.3, а.с.14).

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржений наказ про звільнення позивача з посади ґрунтується виключно на довідці про результати вивчення особової справи позивача від 20.10.2014р., яка не встановлює участі ОСОБА_1 в діях, визначених Законом України «Про очищення влади», тобто, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , чи таких, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини тощо.

Оцінюючи пропорційність застосованих до позивача обмежень (звільнення з посади як втручання в право на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції) щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, суд вважав таке непропорційним, невиправданим та такими, що не було необхідним у демократичному суспільстві.

Звідси, оскаржуваний наказ відповідача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.

Щодо аргументів позивача щодо незаконності звільнення в період його відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, то суд виходив з того, що позивача звільнено не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а з інших підстав. Закон України «Про очищення влади» є спеціальним законом щодо врегулювання спільних правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців із займаної посади. Звільнення працівників із займаної посади керівником органу влади, в якому працює цей працівник, згідно із вказаним Законом не є звільненням працівника із ініціативи власника або уповноваженого ним органу відповідно до ст.ст.40 та 41 КЗпП України Відтак, передбачена ч.3 ст.40 КЗпП України гарантія не поширюється на розглядуваний випадок.

За підрахунками суду середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача склав 2460423 грн. 99 коп. Щодо включення надбавки за науковий ступінь кандидата наук, то позивач такий ступінь набув 13.12.2016р., звільнення відбулося 23.10.2014р., наказ на право включення такої надбавки відповідачем не видався.

Щодо відрахування із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу чинним законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру, в тому числі на суму одержаного за іншим місцем праці заробітку. Висновок щодо неприпустимості зменшення судами розміру визначеного середнього заробітку за вимушений прогул сформовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20.06.2018р. по справі № 826/808/16 та Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду в справі № 826/6583/14 згідно постанови від 15.02.2019р.

Щодо решти вимог суд висновував тим, що чинним законодавством чітко визначено механізм вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади»; в свою чергу, такий не передбачає відкликання таких відомостей.

Звідси, в суду є відсутніми підстави для зобов`язання Офісу Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади», з метою виключення таких відомостей з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», оскільки Офіс Генерального прокурора в контексті вищезазначених норм законодавства не має повноважень такі відомості відкликати.

У випадку набрання судовим рішенням у цій справі законної сили, така інформація буде вилучена Міністерством юстиції України з Реєстру.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції фактично оскаржується Львівської обласною прокуратурою в частині стягнення з неї середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому в іншій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно вказаних позовних вимог колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають нормам матеріального права і фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст.24 Конституції України).

Згідно з ст.38 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

У частині 2 ст.61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який набрав чинності з 11.09.1997р., Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію ст.46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом України № 1682-VII від 16.09.2014р. «Про очищення влади», який набрав чинності 06.10.2014р.

Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (ч.ч.1 і ст.1 цього Закону).

Згідно з ч.3 ст.1 наведеного Закону протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до ч.5 ст.1 зазначеного Закону заборона, передбачена частиною 3 або 4 цієї статті, може застосовуватися до особи лише один раз.

Рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку (ч.9 ст.1 цього Закону).

Частиною 6 ст.2 наведеного Закону визначено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту;

Згідно з п.8 ч.1 ст.3 зазначеного Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010р. по 22.02.2014р. - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Закон № 1682-VII був предметом оцінки Європейської комісії «За демократію через право» (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у м.Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014), 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20 червня 2015 року у м.Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21.04.2015р.) (далі - Остаточний висновок № 788/2014).

У пункті 18 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел: 1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини; 2) прецедентного права національних конституційних судів; 3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи: - «Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів» № 1481 (2006); - «Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем» № 1096 (1996) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1096 (1996) та додана до неї доповідь, яка містить Керівні принципи щодо відповідності люстраційних законів та подібних адміністративних заходів вимогам держави, що базується на принципі верховенства права.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованою на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

У зв`язку з цим, у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

У відповідності до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції встановлено, що кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Також необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.

Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Суди зобов`язані відповідно до ч.1 ст.129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні Європейського суду з прав людини, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.

Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до ст.27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання невиконання нею міжнародного договору.

17.10.2019р. Європейський суд з прав людини прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24.02.2020р. набуло статусу остаточного, та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону України «Про очищення влади», що одразу призвело до втрати всіх своїх здобутків.

У цьому рішенні Європейський суд з прав людини вказав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, які призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли ОСОБА_5 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом України «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли ОСОБА_5 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).

Європейський суд з прав людини підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення Верховною Радою України Законом України «Про очищення влади». Навпаки, у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 72, 297).

Судом встановлено, що оскаржуваним наказом № 1462к від 23.10.2014р. ОСОБА_1 звільнений на підставі п.7-2 ч.1 ст.36 КЗпП України, як такий, що у період з 25.02.2010р. по 22.02.2014р. обіймав сукупно не менше одного року (01 рік 01 місяць) посаду, які віднесену до категорії керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України (ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади»).

Пунктом 7-2 ч.1 ст.36 КЗпП України закріплено, що трудовий договір припиняється з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

При цьому, метою Закону України «Про очищення влади» є недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності та гарантування права на захист.

Враховуючи мету цього Закону, перш ніж застосувати до позивача передбачені у цьому Законі заходи відповідальності, Офіс Генерального прокурора зобов`язаний був встановити його особисту участь та довести вину у вчинені правопорушень, що сприяли узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини.

Тобто, вина позивача повинна бути доведена відповідачами у встановленому законом порядку та ґрунтуватися на належних та допустимих доказах, здобутих законним шляхом.

Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону № 1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).

Під час розгляду справи відповідачами до суду не було надано жодних доказів вчинення конкретно позивачем вищезазначених правопорушень, проведення стосовно нього будь-яких службових розслідувань, не встановлено його особисту участь. Отже, його вина у сприянні узурпації влади не доведена.

Застосувавши до ОСОБА_1 міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками, відповідачі порушили норми Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та діяли не у спосіб, та не з метою, що встановлені Законом.

Верховний Суд у постанові від 06.08.2020р. у справі № 826/680/16 зазначив, що відсутність у Законі України «Про очищення влади» процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених ч.3 ст.2 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017р.), що кореспондує положенням ч.2 ст.2 КАС України (у редакції, чинній після 15.12.2017р.).

Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У цьому зв`язку, Європейський суд з прав людини у справі «Полях та інші проти України» вказав на відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, що й лягло в основу постанови Верховного Суду № 817/3431/14 від 03.06.2020р.

Так, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що наказ Генерального прокурора України № 1462к від 23.10.2014р. винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Під час розгляду справи відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, не надали до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довели правомірності своїх рішень.

Колегія суддів також вважає, що відповідачами при винесенні оскарженого наказу не були дотримані принципи, за якими здійснюється очищення влади (люстрація), а саме: презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності, гарантування права на захист.

За таких умов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наказ Генерального прокурора України № 1462к від 23.10.2014р. підлягає скасуванню як протиправний.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 у силу вимог ч.1 ст.235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі, а саме на посаді прокурора Франківського району м.Львова з 24.10.2014р.

Щодо стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2016р. (день виходу з декретної відпустки) по день винесення судового рішення, то колегія суддів враховує наступне.

18.05.2015р. за ініціативи суду було зупинено провадження в адміністративній справі № 813/7983/14 до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності положенням частини третьої статті 22, частини першої статті 38, статті 58, частини другої статті 61, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» (Т.1, а.с.173-174).

09.06.2020р., за клопотанням позивача, поновлено провадження в адміністративній справі у зв`язку з тим, що межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи (Т.2, а.с.15-18).

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що адміністративна справа розглядалась більше одного року за відсутності вини позивача, оскільки рішення про зупинення провадження у справі прийнято за ініціативи суду, а відтак позивачу слід виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь час розгляду справи по суті.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.

Згідно постанови КМ України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п.5 вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 цього Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 вказаного Порядку).

Таким чином, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Період з 01.05.2016р. (день виходу з декретної відпустки) по 16.12.2020р. слід вважати періодом вимушеного прогулу, за який Львівська обласна прокуратура повинна виплатити позивачу середній заробіток, та який в сумі ( у 2016 році - 168, у 2017 році - 248, у 2018 році - 250, у 2019 році - 249, у 2020 році - 244) становить 1157 робочих днів.

Згідно з довідкою Львівської обласної прокуратури № 18-1215 вих. 20 від 13.07.2020р. заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення (за серпень 2014 року - 0 грн. та за вересень 2014 року - 14838 грн. 77 коп.) становила 14838 грн. 77 коп., без врахування податків і зборів, відповідно середньоденний заробіток (14838 грн. 77 коп./21 робочий день) становить 706 грн. 61 коп., без урахування обов`язкових платежів та податків (Т.2, а.с.65).

Згідно з п.10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із врахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення.

Посадовий оклад позивача з 01.11.2014р. становив 2215 грн, (згідно з довідкою Львівської обласної прокуратури № 18/1261 від 11.08.2020р. - Т.2, а.с.237) та в подальшому збільшувався та склав: з 01.12.2015р. по 14.12.2015р. - 2769 грн, з 15.12.2015р. по 05.09.2017р. - 3393 грн., з 06.09.2017р. - 8000 грн.

Звідси, середньоденний заробіток складає:

з 24.10.2014р. по 30.11.2015р. - 706 грн. 61 коп.;

з 01.12.2015р. по 14.12.2015р. - 883 грн. 34 коп. (2769 грн./2215 грн. = коефіцієнт 1,2501; 706 грн. 61 коп. х 1,2501 = 883 грн. 34 коп.);

з 15.12.2015р. по 05.09.2017р. - 1082 грн. 41 коп. (3393 грн./2769 грн. = коефіцієнт 1,2254; 883 грн. 34 коп. х 1,2254 = 1082 грн. 41 коп.);

з 06.09.2017р. по 11.12.2020р. - 2552 грн. 09 коп. (8000 грн./3393 грн. = коефіцієнт 2,3578; 1082 грн. 41 коп. х 2,3578 = 2552 грн. 09 коп.).

Відтак, середній заробіток позивача за період:

з 01.05.2016р. (день виходу з декретної відпустки) по 05.09.2017р. складає 362607 грн. 35 коп.. (1082 грн. 41 коп. х 335 робочих дні);

з 06.09.2017р. по 16.12.2020р. складає 2097816 грн. 64 коп. (2552 грн. 09 коп. х 822 робочих дні).

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 2460423 грн. 99 коп. (362607 грн. 35 коп. + 2097816 грн. 64 коп.).

Будь-яких доводів на спростування правильності проведеного розрахунку відповідачі не навели.

Відповідно до ч.3 п.3 розділу ІІІ вказаного Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, утриманням податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування покладається на відповідача.

Разом з тим, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Львівської обласної прокуратури є правильною, оскільки органом, який здійснював нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 є Львівська обласна прокуратура, а тому позовна вимога в цій частині підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014р. по 16.12.2020р. в розмірі 2460423 грн. 99 коп. підлягає стягненню на користь позивача з Львівської обласної прокуратури.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають нормам процесуального права.

Водночас, доводи апелянта побудовані на переоцінці наявних доказів і усуненні помилок застосування норм матеріального права судом першої інстанції; будь-яких нових доказів до матеріалів справи останнім не представлено.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, заперечення відповідачів були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у визначений спосіб.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є частково підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до часткового задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування останнього колегія суддів не вбачає.

Згідно вимог ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Львівську обласну прокуратуру.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020р. в адміністративній справі № 813/7983/14 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Львівську обласну прокуратуру.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
В. З. Улицький
Дата складання повного тексту судового рішення: 01.06.2023р.