Справа № 160/16053/22
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2023-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 травня 2023 року м.Дніпросправа № 160/16053/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 січня 2023 року у справі №160/16053/22 (суддя Кальник В.В., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» про визнання дій (бездіяльності) протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) Державної установи Кам`янська виправна колонія (№34) (далі відповідач) щодо не проведення ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні - невиплату в день звільнення (31.07.2022) грошової компенсації за неотримане речове майно;

- зобов`язати Державну установу Державної установи Кам`янська виправна колонія (№34) здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно;

- стягнути з Державної установи Державної установи Кам`янська виправна колонія (№34) середній заробіток на коритсь ОСОБА_1 за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 01.08.2022 по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовної заяви позивач вказала, що працювала в Державній установі Кам`янська виправна колонія (№34) на посаді молодшого інспектора відділу охорони. 31.07.2022 року позивача було звільнено з посади за власним бажанням. При звільненні з позивачем не було проведено повного розрахунку, а саме, не здійснено нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно особистого користування. Перед звільненням зі служби вона звернулась до керівництва із заявою про виплату їй грошової компенсації. Проте, заяву було проігноровано відповідачем. Такі дії (бездіяльність) відповідача позивач вважала протиправними. Також позивач стверджує, що оскільки грошову компенсацію за неотримане майно їй не було виплачено в день звільнення 31.07.2022 року, відповідно до ст.117 КЗпП України, вона має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 січня 2023 року позовні вимоги позивача було задоволено частково. Так, суд визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно та зобов`язав відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

З рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог не погодилася позивач, нею була подана апеляційна скарга. У скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскарженій частині та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом зроблено висновки про наявність правових підстав для застосування до спірних відносин приписів ст. 116,117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні. Проте, судом не здійснено ефективного захисту порушених прав позивача. Позивач стверджує, що відповідний спосіб захисту порушених прав позивача в частині покладення судом на роботодавця обов`язку сплатити працівнику суму середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні одночасно з вирішенням спору щодо зобов`язання здійснити повний розрахунок при звільненні працівника, виплатити грошову компенсацію вартості неотриманого в період служби речового майна, відповідає усталеній практиці Верховного Суду у схожих правовідносинах.

Відповідачем подано письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві відповідач стверджує, що рішення суду першої інстанції в оскарженій позивачем частині є законним і обгрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Вказує, що з метою виплати компенсації за належні ОСОБА_1 до видачі предмети речового майна, відповідачем було сформовано довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна від 31.07.2022 № 5, проте додаткове фінансування на вирішення питання по оплаті компенсації речового майна установа не отримувала. Відповідач вважає, що установою вжито вичерпних заходів щодо проведення повного та своєчасного розрахунку із ОСОБА_1 .. Оскільки невиплата грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 відбулась не з вини установи, норми ст. 117 КЗпП України застосуванню не підлягають.

Апеляційний розгляд справи здійснено за правилами ст. 311 КАС України в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що в період з 25.07.1997 по 31.07.2022 року ОСОБА_1 працювала в Державній установі Кам`янська виправна колонія (№34) на посаді молодшого інспектора відділу охорони.

31.07.2022 року згідно з наказом начальника Державної установи Кам`янська виправна колонія (№34) №117/ОС-22 від 29.07.2022 року Про особовий склад, ОСОБА_1 було звільнено з посади молодшого інспектора відділу охорони за власним бажанням.

З матеріалів справи судом встановлено, що на момент виключення зі списків особового складу позивачу не виплачено грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яка відповідно до довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна № 5 від 31.07.2022, становила 13 422,95 грн..

Станом на 01.11.2022 року платіжні доручення за податками та зборами були проведені органами казначейської служби, а платіжне доручення від 25.10.2022 року №1491 з компенсації речового майна на суму 13221,61 грн. залишається відображеним в кредиторській заборгованості.

Позивач, вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного нарахування та виплати грошової компенсації вартості неотриманого нею під час проходження військової служби речового майна, протиправною звернулась до суду із даним позовом.

Суд першої інстанції, часткового задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що після звільнення позивача зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України за нею зберігається право на грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно, у зв`язку з чим бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті позивачеві грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, є протиправною.

Оскільки відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно, належним способом захисту порушеного права буде зобов`язати Державну установу Кам`янська виправна колонія (№34) здійснити виплату на користь позивача грошову компенсацію за неотримане речове майно. При цьому, вимога про зобов`язання відповідача здійснити нарахування грошової компенсації за неотримане речове майно не підлягає задоволенню, оскільки відповідне нарахування відповідачем було здійснено.

Крім того, судом встановлено, що підставою звернення позивача з даним позовом стало не здійснення відповідачем належного та своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні. Суд вважав, що вимога позивача про стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні є передчасною, а тому не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Як вірно встановив суд першої інстанції, невиплата позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, є обмеженням конституційних прав останньої. Оскільки відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно, належним способом захисту порушеного права буде зобов`язати відповідача здійснити виплату на користь позивача грошової компенсації за неотримане речове майно.

При цьому, позивач вважає, що в спірному випадку наявні підстави також для стягнення з відповідача як роботодавця на її користь середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 01.08.2022 року по день фактичного розрахунку.

За приписами статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, можливе застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16 ( на яку до речі посилається і скаржниця в апеляційній скарзі), від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16 та від 28 січня 2021 року у справі №240/11214/19.

В той же час, суд вірно вказав, що у даній справі між сторонами наявний спір не про розмір належних звільненому працівникові сум, а про наявність правових підстав для нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог до відповідача, а суд перевірити їх обґрунтованість, лише тоді, коли таке правопорушення буде припиненим, тобто відбудеться факт виплати позивачу усіх належних коштів, які мали бути йому виплачені на момент звільнення зі служби, тобто буде проведено повний розрахунок. Крім того, підлягає встановленню і факт наявності вини власника або уповноваженого ним органу у несвоєчасній виплаті належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

В даному випадку, як встановлено судом, підставою звернення позивача з даним позовом стало не здійснення відповідачем такого розрахунку, таким чином, відсутня подія фактичного розрахунку.

Посилання у скарзі на той факт, що суду мало бути відомо про виплату їй компенсації за речове майно 30.12.2022 року, колегія суддів відхиляє. Так, сама позивач зазначає, що не повідомила суд про настання цієї події та не надавала суду відповідні докази. Саме по собі зазначення у відзиві відповідачем про факт передачі відповідачем платіжного доручення до органів казначейства, ще не свідить про здійснення належних позивачу виплат.

З огляду на викладене, є вірними висновки суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні є передчасними, а тому не підлягали задоволенню.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на неврахування судом практики Верховного Суду у схожих правовідносинах також є безпідставними, оскільки суд першої інстанції навів в оскарженій частині рішення правозастосовну практику Верховного Суду із зазначенням номерів справ та дат постанов, актуальну станом на час вирішення спору.

Відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому суд апеляційної інстанції і не нададає оцінку законності прийняття судом такого рішення та не перевіряє його в наведеній частині.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення в оскарженій позивачем частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 січня 2023 року у справі № 160/16053/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак