Справа № 160/7076/23
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2023-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня 2023 року Справа № 160/7076/23
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне некомерційне підприємство "Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги" Дніпровської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
06.04.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати протиправним дії Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування ОСОБА_1 стажу роботи з 16.07.1982 року по 31.08.2001 року та з 01.09.2001 року по 28.02.2002 року на посаді фельдшера реанімаційної бригади спеціальної підстанції у Дніпропетровській міській лікарні швидкої медичної допомоги у подвійному розмірі;
- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській обл. зарахувати ОСОБА_1 стаж роботи з 16.07.1982 року по 31.08.2001 року та з 01.09.2001 року по 28.02.2002 року на посаді фельдшера реанімаційної бригади спеціальної підстанції у Дніпропетровській міській лікарні швидкої медичної допомоги у подвійному розмірі за винятком періодів: відпустці без збереження заробітної плати з 01.11.1984 року по 07.11.1984 року; з 24.06.1986 року по 23.12.1986 року, та періоди курсів підвищення кваліфікації з відривом від виробництва: з 10.04.1984 року по 09.07.1984 року; з 06.02.1993 року по 31.03.1993 року; з 05.05.1997 року по 02.06.1997 року та провести перерахунок пенсії з 28.01.2023 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 18.09.2018 року отримує пенсію за віком, при цьому Пенсійний фонд України не обґрунтовано обчислив її трудовий стаж. Позивач звернулася до Головного управління пенсійного фонду України з заявою від 28.01.2023 року, в якій просила зарахувати до пенсійного стажу усі періоди роботи у реанімаційній бригаді в подвійному розмірі, та провести перерахунок її пенсії. 08.02.2023 року за номером 451-3170/К-01/8-0400/23 позивач отримала листа Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з відмовою в зарахуванні трудового стажу у подвійному розмірі, згідно вимог ст. 60 Закону України про пенсійне забезпечення, оскільки, остання працювала в реанімаційній бригаді, а не в реанімаційному відділенні закладів охорони здоров`я. Вважає, що прийняте рішення не відповідає вимогам законодавства та порушує конституційні права позивача на пенсійне забезпечення. З огляду на викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін з 05.05.2023 року. Також вказаною ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне некомерційне підприємство "Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги" Дніпровської міської ради.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
28.04.2023 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, в якому він заперечує проти задоволення позову та зазначає наступне. З 01.01.2004 року набрав чинності Закону України 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який, згідно преамбули, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Отже, з 1 січня 2004 року, Закон України № 1058-IV є основним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 24 Закону України № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Отже, відповідно до приписів законодавства, обчислення стажу при розрахунку розміру пенсії здійснюється наступним чином: за період до 01.01.2004 року - на підставі записів трудової книжки (ст. 56, 60, 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 року № 1788 починаючи з 01.01.2004 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку (ст. 24 Закону № 1058-IV). Згідно із записами трудової книжки позивач працювала з 16.07.1982 року по 31.08.2001 року та з 01.09.2001 року по 28.02.2002 року .09.1980 року по 01.09.2001 року на посаді фельдшера реанімаційної бригади спеціальної підстанції у Дніпропетровській міській лікарні швидкої медичної допомоги. Так, статтею 60 Закону № 1788 передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховуються до стажу роботи в подвійному розмірі. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я від 08.10.1997 року № 303 Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України було здійснено реорганізацію анестезіологічної служби й створено: відділення анестезіології для інтенсивної терапії, анестезіологічні групи, відділення інтенсивної терапії загального профілю, відділення анестезіології з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії, вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії. Реанімаційні бригади лікарні швидкої медичної допомоги, бригади інтенсивної терапії та реанімації спеціалізованої підстанції швидкої медичної допомоги не відносяться до закладів, зазначених в наказі Міністерства охорони здоров`я від 08.10.1997 року № 303. Тож, з 1 січня 2004 року приписи Закону України № 1788 не застосовуються в частині обчислення стажу для розрахунку розміру пенсії. Так, п. 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 встановлено, що положення Закону № 1788 застосовується лише в частині визначення права на пенсію за вислугу років. Отже, позивач не отримує пенсію за вислугу років, а отже, помилково наполягає на застосуванні положень статті 60 Закону № 1788 при здійсненні розрахунку стажу. Отже, з дати призначення пенсії і по теперішній час, позивач отримує пенсію за віком на загальних підставах за Законом України № 1058. Враховуючи, що позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону № 1058, а не за вислугу років відповідно до Закону №1788, то у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відсутні підстави для зарахування періоду роботи з 16.07.1982 року по 28.02.2002 року в подвійному розмірі. Зазначений період зараховано до стажу роботи позивача для обчислення пенсії за приписами статті 24 Закону № 1058. Враховуючи викладене, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
03.05.2023 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла письмова відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що Пенсійний фонд не бере до уваги, що у періоди праці у штаті клінічної лікарні фельдшером реанімаційної бригади дорівнює праці у відділенні реанімації та підлягає обчислювання трудового стажу у подвійному розмірі. Тільки після вступу в дію Закону України №1058 після 01.01.2004 року ця стаття скасована. Але Закони не мають зворотної дії. Також позивач зазначила, що працювала у періоди за які іде спір в штаті клінічної лікарні до 2004 року, що відповідає ст. 60 закону України №1788 для подвійного призначення трудового стажу.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як отримувач пенсії за віком, розмір якої обчислений відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
28.01.2023 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду Україні в Дніпропетровській області із заявою щодо зарахування періодів роботи у реанімаційній бригаді у подвійному розмірі.
Листом від 08.02.2023 року №4251-3170/К-01/8-0400/23 Головного управління України Пенсійного фонду Україні в Дніпропетровській області повідомлено позивачу про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу періоду роботи з 16.07.1982 року по 28.02.2002 року у подвійному розмірі та зазначено наступне. Відповідно до статті 60 Закону «Про пенсійне забезпечення» робота, зокрема, у реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується в стаж роботи у подвійному розмірі. Право на пільгове обчислення стажу мають працівники охорони здоров`я незалежно від найменування посад. При цьому період перебування осіб, які працюють у таких закладах, у частково оплачуваній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і в додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею віку 6 років зараховується до стажу роботи в одинарному розмірі. Згідно записів трудової книжки та довідки від 11.07.2018 року № 223-вн, позивач працювала в Дніпропетровському клінічному об`єднанні швидкої медичної допомоги: з 16.07.1982 року по 31.08.2001 року на посаді фельдшера дитячої реанімаційної бригади Спеціалізованої підстанції; з 01.09.2001 року по 28.02.2002 року на посаді фельдшера швидкої медичної допомоги бригади інтенсивної терапії та реанімації дитячої Спеціалізованої підстанції. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 08.10.1997 року № 303 Про регламентацію діяльності анастезіологічної служби України (далі - Наказ № 303), відділення реанімації було перейменовано на відділення (групи) анестезіології та інтенсивної терапії. Реанімаційні бригади Спеціалізованої підстанції, бригади інтенсивної терапії та реанімації дитячої Спеціалізованої підстанції швидкої медичної допомоги не відносяться до закладів, передбачених Наказом № 303.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, позивач звернулася з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Закон України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Положеннями ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі -Закон №1788) визначено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 1997 року №303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби в Україні» відділення реанімації, які існували до його введення, перейменовані у відділення (групи) анестезіології та інтенсивної терапії і відділення інтенсивної терапії.
Відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України від 08 грудня 2006 року №10 щодо обчислення стажу роботи у подвійному розмірі за нормами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» реанімаційні служби, час роботи у яких зараховується до 08 жовтня 1997 року (тобто до наказу №303) існували у таких підрозділах: відділення (групи) анестезіології - реанімації; палати для реанімації і інтенсивної терапії; відділення реанімації і інтенсивної терапії.
У відповідності до Положення про станцію швидкої медичної допомоги, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 року №175, п.1.1. «Станція швидкої медичної допомоги (далі - Станція) є медичним закладом, який подає цілодобову екстрену медичну допомогу дорослому і дитячому населенню на догоспітальному етапі при нещасних випадках і станах, що загрожують життю чи здоров`ю».
Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909.
За приписами абз. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909 встановлено, що лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів мають право на пенсію за вислугу років при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.
Відповідно до розділу 2 Переліку до закладів охорони здоров`я відносяться: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.
Відповідно до примітки 2 цієї Постанови робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Переліком не передбачена необхідність підтвердження роботи в структурному лікувальному закладі для визначення чи підтвердження спеціального стажу.
Положеннями ст. ст. 3, 16 "Основ законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 року №2802-ХІІ визначено, що закладами охорони здоров`я є підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров`я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників.
Аналіз вказаних вище норм свідчить про те, що не визначення в положеннях ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» безпосередньо реанімаційних бригад станцій швидкої допомоги не може слугувати беззаперечною підставою для відмови у зарахуванні до стажу позивача періоду роботу у реанімаційній бригаді в подвійному розмірі.
Як вбачається копії трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 01.04.1980 року позивач у період з 16.07.1982 року по 31.08.2001 року працювала у Дніпропетровської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги на посаді фельдшера дитячої реанімаційної бригади спеціальної підстанції; у період з 01.09.2001 року по 28.02.2002 року працювала у Дніпропетровської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги на посаді фельдшера швидкої медичної допомоги бригади інтенсивної терапії та реанімації дитячої Спеціалізованої підстанції.
При цьому, із наявних в матеріалах справи документів судом встановлено, що період роботи позивача з 16.07.1982 року по 31.08.2001 року та з 01.09.2001 року по 28.02.2002 року на посаді фельдшера реанімаційної бригади спеціальної підстанції у Дніпропетровській міській лікарні швидкої медичної допомоги не було зараховано пенсійним органом до стажу позивача у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та як реанімаційні бригади лікарні швидкої медичної допомоги, бригади інтенсивної терапії та реанімації спеціалізованої підстанції швидкої медичної допомоги не відносяться до закладів, передбачених Наказом № 303.
Разом з тим, виходячи з повноважень та обов`язків, які виконують медичні працівники реанімаційних бригад, додаткових вимог, що пред`являються діючим законодавством до них, в даному випадку, повинна бути застосована аналогія закону і вимоги ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» про пільгове зарахування стажу також розповсюджуються і на позивача.
Судом не беруться до уваги посилання відповідача у відзиві на позов на те, що позивач подала до Головного управління звернення у вигляді заяви довільної форми щодо зарахування спірних періодів роботи, при цьому, із заявою про перерахунок пенсії встановленої форми позивач не зверталася, оскільки таких підстав лист відповідача від 08.02.2023 року №4251-3170/К-01/8-0400/23 не містить, а в силу положень ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Також і суд не находить підстав для врахування при розгляді даної справи правової позиції Верховного Суду, викладеної у його постановах від 11.10.2019 року у справі №329/553/17 та від 24.01.2019 року у справі №265/4648/14-а, оскільки предметом розгляду у таких справах є зарахування стажу на підставі ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоду роботи особи після 01.01.2004 року, а не до 01.01.2004 року, як в даній справі.
Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки у період з 16.07.1982 року по 31.08.2001 року та з 01.09.2001 року по 28.02.2002 року позивач працювала на посаді фельдшера реанімаційної бригади спеціальної підстанції у Дніпропетровській міській лікарні швидкої медичної допомоги, тому відповідачем безпідставно було відмовлено позивачці у зарахуванні такого періоду до стажу роботи позивача у подвійному розмірі на підставі її заяви від 28.01.2023 року.
У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судне бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Так, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність дій відповідача щодо відмови у зарахуванні позивачеві стажу роботи з 16.07.1982 року по 31.08.2001 року та з 01.09.2001 року по 28.02.2002 року на фельдшера реанімаційної бригади спеціальної підстанції у Дніпропетровській міській лікарні швидкої медичної допомоги у подвійному розмірі, з урахуванням встановлених судом обставин у справі та норм чинного пенсійного законодавства України.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Визначаючись щодо розподілу судових витрат, суд виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю, на користь позивача слід стягнути сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір у сумі 1073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Згідно частиною 5 статті 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 255, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним дії Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування ОСОБА_1 стажу роботи з 16.07.1982 року по 31.08.2001 року та з 01.09.2001 року по 28.02.2002 року на посаді фельдшера реанімаційної бригади спеціальної підстанції у Дніпропетровській міській лікарні швидкої медичної допомоги у подвійному розмірі.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна