Справа № 420/4570/23
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2023-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4570/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 06 березня 2023 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства, в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства щодо не здійснення виплати всіх сум, належних при звільненні ОСОБА_1 ;

- стягнути з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 39 477,06 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2022 року по 24.11.2022 року;

- стягнути з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.;

- стягнути з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що наказом Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства від 12.07.2022 року №7-к «Про звільнення ОСОБА_2 », її звільнено з посади головного спеціаліста сектору з питань управління персоналом 15.07.2022 року за взаємною домовленістю. Відповідно до п. 2 наказу про звільнення від 12.07.2022 року, позивачу мали виплатити грошову компенсацію за 07 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 26.04.2022 року до 15.07.2022 року, а також грошову компенсацію за чергування у пожежонебезпечний період - невикористані 50 годин відпочинку.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Позивач зазначає, що днем її звільнення є 15.07.2022 року, обов`язок по здійсненню всіх необхідних розрахунків при її звільненні покладено на Херсонське обласне управління лісового та мисливського господарства. Однак, в день її звільнення позивачці не виплачено жодних грошових коштів.

23.11.2022 року від Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на рахунок позивачки надійшли кошти у розмірі 48,28 грн.

24.11.2022 року від Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на рахунок позивачки надійшли кошти у розмірі 12 950,82 грн.

Також позивач, зазначає, що за період з 15.07.2022 року по 23-24.11.2022 року жодних інших виплат від Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на її рахунок не здійснювалось.

Таким чином, відповідач здійснив виплату сум, належних позивачці при звільненні, 24.11.2022 року.

Позивач вважає, що бездіяльність Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства щодо не нарахування та не виплати всіх коштів, належних їй при звільненні, тобто не здійснення остаточного розрахунку при звільненні, у визначений строк є протиправною, такою, що порушує її трудові права, які підлягають поновленню.

Отже, з огляду на те, що днем звільнення позивачки є 15.07.2022 року, а днем фактичного розрахунку - 24.11.2022 року, позивачка вважає, що на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України вона має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.07.2022 року по 24.11.2022 року.

Таким чином, на переконання позивачки, відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що відповідачем було вжито усіх можливих заходів в межах своїх повноважень щодо виплати позивачу усіх належних їй коштів, проте відповідач не може ані втручатись у діяльність, ані відповідати за дії третіх осіб органів казначейства та фонду соціального страхування, які уповноважені на проведення платежів бюджетних установ та виплату допомоги у випадку тимчасової непрацездатності.

Отже, відсутня вина у несвоєчасних виплатах, отже відсутня відповідальність за порушення строків виплати заробітної плати (у зв`язку з блокуванням казначейством токинів, відсутність керівника, та воєнними діями на території м. Херсон).

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, відповідач зазначає, що факт порушення відповідачем законних прав працівника відсутній, а також позивачем не надано жодних документальних підтверджень щодо моральних страждань, життєвих зв`язків тощо. Також позивач не обґрунтував розмір моральної шкоди.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року вищевказаний адміністративний позов залишено без руху з підстав недотримання позивачем вимог ст.ст.160, 161 КАС України, а саме, позивачем не було додано до позову документу про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Надано позивачу 5-ти денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали.

13 березня 2023 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вхід. № ЕП/8006/23), позивач усунула недоліки позовної заяви, а саме надала до суду квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

11 квітня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вхід. №11254/23), який було направлено позивачу в порядку передбаченому ч.3 ст162 КАС України та витребувані судом докази.

21 квітня 2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вхід. № 12718/23).

22 травня 2023 року від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення (вхід. № ЕС/5002/23).

25 травня 2023 року від позивача до суду надійшла заява (вхід. № ЕП/192101/23) щодо надання доказів сплати (понесення) судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі.

Станом на 06 червня 2023 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 , відповідно до наказу від 29.04.2021 року №13-к, переведена на посаду головного спеціаліста сектору з питань управління персоналом Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства (остання займана посада).

Наказом Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства від 12.07.2022 року №7-к «Про звільнення ОСОБА_2 », позивачку звільнено з посади головного спеціаліста сектору з питань управління персоналом 15.07.2022 року за взаємною домовленістю.

Відповідно до п. 2 наказу №7-к «Про звільнення ОСОБА_2 » від 12.07.2022 року, позивачці належали до виплати: грошова компенсація за 07 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 26.04.2022 року до 15.07.2022 року; грошова компенсація за чергування у пожежонебезпечний період - невикористані 50 годин відпочинку (а.с. 22).

Згідно наказу №7-к «Про звільнення ОСОБА_2 » від 12.07.2022 року, днем звільнення позивачки є 15.07.2022 року, однак належних до виплати сум у день звільнення позивачці виплачено не було.

23.11.2022 року від Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на рахунок позивачки надійшли кошти у розмірі 48,28 грн.

24.11.2022 року від Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на рахунок позивачки надійшли кошти у розмірі 12 950,82 грн.

Таким чином, відповідач здійснив виплату сум, належних позивачці при звільненні, 24.11.2022 року.

Позивачка вважає, що в даному випадку мав місце факт порушення відповідачем прав та інтересів позивачки в частині несвоєчасного отримання належних до виплати позивачці грошових сум при звільненні, а тому період з 15.07.2022 року по 24.11.2022 року вважає періодом затримки розрахунку з нею при звільненні. У зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Джерела права та висновки суду

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Вказаний у частині 1 статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

У даному випадку мало місце звільнення позивачки без проведення остаточного розрахунку, а саме: не виплачено у день звільнення грошова компенсація за 07 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 26.04.2022 року до 15.07.2022 року та грошова компенсація за чергування у пожежонебезпечний період - невикористані 50 годин відпочинку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі № 810/451/17 висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України» не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що ч. 2 ст. 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію ст. 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54).

Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 року у справі № 21-1765а15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17.

Разом з тим, ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 у справі №810/451/17 та у постанові від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

При цьому, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц.

У даній справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на своєчасну належну оплату праці, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2022 року по 24.11.2022 року.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 №100 (далі - Порядок №100) передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 24.11.2022 року фактично провів повністю розрахунок з позивачкою в частині виплати грошової компенсації за 07 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 26.04.2022 року до 15.07.2022 року та грошової компенсації за чергування у пожежонебезпечний період - невикористані 50 годин відпочинку.

Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі ст. 117 КЗпП України.

Кількість робочих днів у період з 15.07.2022 року по 24.11.2022 року становить 95 днів.

Згідно змісту довідки про доходи ОСОБА_1 від 11.01.20223 року та довідки середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх сум, що належать при звільненні, з дня звільнення по день фактичного розрахунку № 01-04/96 від 29.03.2023 року, розмір заробітної плати, виплаченої ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням (15.07.2022 року), за травень червень 2022 року (останні два місяці, що передували звільненню) складає у загальному розмірі 13059,97 грн. Кількість робочих днів за період травень червень 2022 року 44 календарних дні.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становила 296,82 грн. (13059,97 грн. / 44 дня = 296,82 грн.). Отже, середній заробіток за час затримки виплат (95 днів) становить 591 919,72 грн. (95 днів х 296,82 грн. = 28 197,90 грн.).

Разом з тим, судом вважає необхідним застосувати принцип співмірності, з урахуванням розміру недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості, а також дій відповідача щодо її виплати, що узгоджується і з позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 у справі № 662/1626/17, від 17.01.2019 у справі №2-1579/11.

Істотність частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 12999,10 грн./28 197,90 грн. (сума грошової компенсації за відпустки та чергування у пожежонебезпечний період/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,1291.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 296,82 грн. (середньоденна заробітна плата) х 0,4609 х 95 (кількість днів затримки розрахунку) = 12 996,41 гривень.

Таким чином, враховуючи справедливий і розумний баланс між інтересами позивача і відповідача, а також враховуючи те, що стягнення компенсації у розмірі 28 197,90 грн. за несвоєчасну виплату заборгованості у загальному розмірі 12999,10 грн., на переконання суду, є явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивачки, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачці у розмірі 12 996,41 грн., як належна сатисфакція майнових прав позивача за встановлених обставин.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 10 000 грн., суд враховує наступне.

Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачкою не надано суду доказів наявності шкоди, або наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача та вини останнього в її заподіянні, фактів заподіяння позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну їй шкоду та з чого вона при цьому виходить. Також позивачкою у позові не обґрунтовано розмір моральної шкоди.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.2 ст.73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на задоволення позовних вимог та згідно із ст.139 КАС України судові витрати позивача в сумі 1073 грн. 60 коп., згідно квитанції № Р24А940297414D07114 від 11.03.2023 року підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний ОСОБА_1 до Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства щодо не здійснення у день звільнення виплати всіх сум, належних при звільненні ОСОБА_1 .

Стягнути з Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2022 року по 24.11.2022 року у розмірі 12 996 грн. 41 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Херсонського обласного управління лісового та мисливського господарства на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1073 грн. 60 коп. (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Херсонське обласне управління лісового та мисливського господарства (вул. Некрасова, буд. 1, смт. Антонівка, м. Херсон, 73484, ).

Суддя С.О. Cтефанов