Справа № 160/17016/22
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 травня 2023 року м. Дніпросправа № 160/17016/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року в адміністративній справі №160/17016/22 (головуючий суддя першої інстанції - Кальник В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 25.10.2022 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення своєчасного розрахунку при його звільненні з військової служби;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 497585,00 грн. за період з 06 жовтня 2017 року по 06 жовтня 2022 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що під час проходження військової служби йому не виплачувалась у період з 01.01.2015 року по 05.10.2017 року індексація грошового забезпечення, у зв`язку з чим він звертався до суду. На виконання рішення суду військова частина нарахувала та виплатила 06.10.2022 року індексацію грошового забезпечення у розмірі 64394,10 грн.. Позивач, з посиланням на статті 116, 117 КЗпП України, вважає, що він має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 497585,50 грн. (272,50х1826 днів).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.10.2017 по 06.10.2022.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: за період з 06.10.2017 по 06.10.2022 в сумі 64387,50 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Тобто, компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України, може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що регулюється матеріальними нормами трудового права. Отже, на думку відповідача, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач наказом командира Військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 26.02.2015 року №50 призначений на посаду начальника клубу, з 26.02.2015 року зарахований до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 05.10.2017 року №87 позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до частини 8 статті 26 за пунктом «і» (як такі, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду). З 05.10.2017 року позивача виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Новомосковського ОМВК Дніпропетровської області.

Позивач звертався в судовому порядку з позовом до ВЧ про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 05.10.2017 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/21587/21 від 22.12.2021 року зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 05.10.2017 року.

На виконання вищезазначеного рішення суду військовою частиною нараховано і виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 64394,10 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача АТ КБ «ПриватБанк» від 06.10.2022 року.

Позивач, вважаючи, що з боку відповідача мало місце порушення строків розрахунку при звільненні, звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи, що з 06.10.2017 року позивача було звільнено зі служби, а проведення остаточного розрахунку з ним здійснено лише 06.10.2022 року, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено приписи ст. 116, 117 КЗпП України. Таким чином, суд вважав, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 06.10.2017 року по 06.10.2022 року. Викладене свідчить про те, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України ґрунтуються на нормах закону. При цьому, станом на момент звільнення позивача спір про розміри належних звільненому працівникові сум був відсутній, а позивач майже п`ять років не звертався до суду щодо стягнення з відповідача індексації грошового забезпечення, натомість відповідачем після набрання рішенням суду законної сили, перераховано на картковий рахунок позивача 06.10.2022 року індексацію грошового забезпечення у розмірі 64394,10 грн.. Таким чином, суд вважав, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача буде стягнення на його користь 64387,50 гривень, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем апеляційна скарга на рішення суду не подавалась, а тому перегляд оскарженого судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача відповідно до частини 1 статті 308 КАС України.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.

Водночас, такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2020 року у справі № 320/1263/19.

Апеляційний суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про зобов`язання роботодавця нарахувати та виплатити кошти, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 520/80/20.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції на час звернення позивача до суду та на час прийняття судового рішення) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Вказана редакція статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01.07.2022 року діє з 19.07.2022 року.

Проте, судом першої інстанції зазначена обставина залишена поза увагою та при прийнятті рішення застосовано норми статті 117 КЗпП України в редакції, що діяла до 19.07.2022 року.

Таким чином, не проведення відповідачем виплати позивачу індексації грошового забезпечення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/21587/21 від 22.12.2021 року, яке набрало чинності 04.10.2022 року, відповідачем 06.02.2022 року нарахована та перерахована позивачу індексація грошового забезпечення у сумі 64394,10 грн..

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте зазначає, що визначена судом сума жодним чином не обґрунтована з урахуванням вимог частини 1 статті 117 КЗпП України в редакції на час прийняття судового рішення.

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно довідки Військової частини №1035/45/411 від 20.05.2021 року про основні та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за останні шість місяців, що передують виключенню зі списків особового складу, позивачу нараховано 57750,83 грн. в т.ч. за серпень 2017 року в сумі 8311,20 грн. і за вересень 2017 року в сумі 8311,20 грн..

За 61 день (2 місяці) середньоденний розмір грошового забезпечення складає 272,50 грн. (16622,40 грн. : 61 днів).

Період затримки розрахунку з позивачем, визначений частиною 1 статті 117 КЗпП України становить 6 місяців (з 06.04.2022 року по 06.10.2022 року), тобто 182 дні.

Відтак, за вказаний період середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 49595,00 грн. (272,50 грн. х 182 дні).

Отже, судом першої інстанції правильно частково задоволено позов, проте невірно застосовано норми права, у зв`язку із чим не вірно визначено і розмір стягнення.

Відповідно до частини 4 статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в його мотивувальній частині та в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача.

Оскільки справа відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України відноситься до категорії незначних, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п.2 ч.5 ст.328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року в адміністративній справі №160/17016/22 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року в адміністративній справі №160/17016/22 змінити в його мотивувальній частині та в абзаці третьому слова та цифри «в сумі 64387,50 грн.» замінити словами та цифрами «в сумі 49595,00 грн.»

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак