Справа № 260/2890/23
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2023 року м. Ужгород№ 260/2890/23
Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Скраль Т.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), в особі представника Мензак Юлія Юлійовича ( АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: 101-ша окрема бригада територіальної оборони, Генеральний штаб Збройних сил України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

24 квітня 2023 року ОСОБА_1 , через уповноваженого представника ОСОБА_2 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: 101-ша окрема бригада територіальної оборони, Генеральний штаб Збройних сил України, якою просить: 1) визнати протиправною відмову від 25.03.202» 3 командира Військової частини НОМЕР_2 у звільненні військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі поданого рапорту на звільнення, відповідно до абзацу 12 підпункту «г» пункту 1 частини 4 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

01 травня 2023 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (без виклику) сторін. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 надати суду до 31 травня 2023 року належним чином засвідчену копію наказу про зарахування до списків особової частини ОСОБА_1 .

01 червня 2023 року відповідачем надано суду належним чином засвідчену копію наказу № 1 від 25 лютого 2022 року про зарахування до списків особового складу та на всі види забезпечення ОСОБА_1 .

1. Позиції сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є батьком неповнолітньої дитини, яка перебуває на його повному утриманні та проживає з ним. Так, він самостійно виховує доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією рішення Берегівського районного суду від 21 вересня 2022 року (яке набрало законної сили 22 жовтня 2022 року) у цивільній справі № 297/2528/22. Звернувшись до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» протиправно отримав відмову у задоволенні рапорту про звільнення. Просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та зобов`язати звільнити його з військової служби.

24 травня 2023 року Військовою частиною НОМЕР_3 подано письмові пояснення щодо позову, в яких просять відмовити у задоволенні позову, оскільки саме по собі визначення судом місця проживання дитини з батьком (із зазначення «з метою виховання» - що не є передбаченим цивільним законодавством способом захисту прав) не може підтверджувати самостійність виховання дитини батьком, так як мати дитини жива, відсутні відповідні рішення суду про позбавлення її батьківських прав, про відібрання у неї дитини без позбавлення її батьківських прав, про визнання матері безвісти відсутньою, про оголошення матері померлою, тому законодавством України на неї так само покладаються обов`язки по утриманню та вихованню дитини. Вважають, що керуючись нормами чинного законодавства, Військовою частиною НОМЕР_2 позивачу було правомірно відмовлено у задоволенні викладених в рапортах про звільнення з військової служби клопотань та звернуто увагу на законодавчо обґрунтовані підстави для звільнення з військової служби саме у відповідності до абз. 11 п.п. «г», п.2, ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

01 червня 2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просять суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначають, що самодостатніми підставами для звільнення з військової служби за нормою Закону (абз. 11 п.п. «г», п.2, ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) на яку посилається позивач в рапорті можуть бути, зокрема такі: свідоцтво про смерть матері дитини; рішення суду про позбавлення матері батьківських прав; рішення суду про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав; рішення суду про визнання матері безвісти відсутньою; рішення суду про оголошення матері померлою. Про зазначене, позивача було проінформовано відповідями від 15.11.2022 р. та від 25.03.2023 р. на його письмові рапорти. Саме по собі визначення судом місця проживання дитини з батьком (із зазначення «з метою виховання» - що не є передбаченим цивільним законодавством способом захисту прав) не може підтверджувати самостійність виховання дитини батьком, так як мати дитини жива і законодавством України на неї так само покладаються обов`язки по утриманню та вихованню дитини.

05 червня 2023 року Генеральним штабом Збройних сил України подано письмові пояснення щодо позову, в яких зазначають, що відповідно до пункту 12, 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 звільнення військовослужбовців у військових званнях до майстер-сержанта здійснюється, зокрема, командиром бригади.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

2. Обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що 25 лютого 2022 року солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 25 лютого 2022 року № 1, (а.с. 43).

21 вересня 2022 року рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області по справі № 297/2528/22 уточнену позовну заяву ОСОБА_1 (мешканець АДРЕСА_3 . Закарпатської області) до ОСОБА_4 (мешканки АДРЕСА_4 ) про визначення місця проживання дитини - задоволено. Визначено місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за батьком ОСОБА_1 , за місцем його проживання, з метою виховання.

25 листопада 2022 року ухвалою суду у межах справи № 297/2528/22 роз`яснено рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 21 вересня 2022 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини, що «визначення місця проживання дитини» за своєю правовою природою є «виховання дитини, особою, з якою вона проживає, що полягає у зобов`язанні піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя».

14 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся, засобами поштового зв`язку, до 101-шої окремої бригади територіальної оборони з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 1 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», (а.с. 14).

До рапорту було надано копію рішення суду, копію ухвали суду, письмову консультацію адвоката та примірник позовної заяви, яка буд подана у разі неналежного вирішення даного рапорту.

25 березня 2023 року Військова частина НОМЕР_2 листом № 266 надала відповідь на рапорт вх. № 849 від 25.03.2023 р. щодо звільнення з військової служби з підстав визначених абз. 11 п.п. «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», в якій зазначають, що самодостатніми підставами для звільнення з військової служби за нормою Закону вказаною у рапорті можуть бути, зокрема такі: свідоцтво про смерть матері дитини; рішення суду про позбавлення матері батьківських прав; рішення суду про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав; рішення суду про визнання матері безвісти відсутньою; рішення суду про оголошення матері померлою, (а.с. 15).

Вважаючи дій відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За приписами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Згідно з частиною 2 цієї ж статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд вважає за необхідне відзначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Відповідно до захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Сімейним кодексом України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Так, підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби передбачено статтею 26 Закону №2232-XII.

Зокрема, пунктом 2 частини 4 вказаної статті зазначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;

в)у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Тобто пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII передбачено право звільнення з військової служби на час воєнного стану військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

Суд зазначає, що відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як визначено частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до положень частин 1, 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Пунктом 2 частини 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Отже, Сімейним кодексом України чітко передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину є стягнення аліментів за домовленістю сторін або за рішенням суду.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати або батько має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

З наведених норм вбачається, що проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини.

Законодавче формулювання «самостійно виховує дитину» необхідно тлумачити так, що не можна позбавити дитину єдиного реального піклувальника. Отже, для того, щоб військовозобов`язаний не підлягав мобілізації, потрібно встановити одночасну наявність сукупності таких умов: фактично дитина проживає з відповідним військовозобов`язаним; інший з батьків або відсутній, або не має права на виховання, або не може швидко «підмінити» військовозобов`язаного у фактичному вихованні дитини (наприклад, через те, що знаходиться за кордоном і не цікавиться долею дитини; перебуває на лікуванні; знаходиться на окупованій території; з ним взагалі відсутній зв`язок; рахується як зниклий безвісти; перебуває в полоні тощо).

Позивач у рапорті про звільнення посилався на підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, що підставою для звільнення його з військової служби є самостійне виховання дитини віком до 18 років. Однак, йому було відмовлено, з підстав того, що наданих документів не достатньо для підтвердження факту самостійного виховання дитини віком до 18 років.

Суд звертає увагу, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого є у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Таким чином для набуття статусу «одинокий батько», необхідні дві умови: 1)не перебування у шлюбі; 2) виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Надане позивачем рішення від 21 вересня 2022 року у справі № 297/2528/22 про визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за батьком ОСОБА_1 , за місцем його проживання, з метою виховання та ухвали від 25 листопада 2022 року про роз`яснення рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 21 вересня 2022 року не доводять факт самостійного виховання дитини батьком, оскільки суду не надано рішення про розірвання шлюбу та доказів утримання дитини самим батьком.

Це може бути акт обстеження матеріально-побутових умов фактичного місця проживання особи, довідка про те, що дитина знаходиться на утриманні одного з батьків чи опікуна (можна отримати через портал Дія). Крім того, органи опіки та піклування можуть надавати різноманітні висновки (наприклад, висновок про визначення місця проживання дитини з одним із батьків). Також доказами можуть слугувати показання сусідів, вчителів дитини, інформація міграційної служби про перетин кордону іншим із батьків, докази перебування іншого з батьків на окупованій території, ухвала суду або довідка органів Національної поліції про розшук одного з батьків та відсутність відомостей про його місцезнаходження, довідка з дитячого садка чи зі школи про те, що лише один з батьків фактично опікується дитиною тощо.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована з 23 серпня 2022 року за адресою: АДРЕСА_4 , а ОСОБА_1 з 02 листопада 2009 року за адресою: : АДРЕСА_3 .

Таким чином, оцінюючі зазначені доводи сторін та докази на їх підтвердження, суд доходить висновку, що відповідачем у відповідності до законодавства та в межах наявних підстав було правомірно відмовлено позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Згідно з частинами 1-3 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами частини другоїстатті 77 КАС Українипередбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що відповідач діяв у межах повноважень, на підставі та у спосіб передбачений законодавством, що спростовує вимоги адміністративного позову як необґрунтованого та у задоволенні якого слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати, у відповідності до статті 139 КАС України, не підлягають розподілу.

Керуючись статтями 9, 14, 242-246, 255, 295 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в особі представника Мензак Юлія Юлійовича до Військової частини НОМЕР_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: 101-ша окрема бригада територіальної оборони, Генеральний штаб Збройних сил України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 05 червня 2023 року.

СуддяТ.В.Скраль