Справа № 460/3593/23
Суддя: К.М. Недашківська
Дата ухвалення: 2023-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 червня 2023 року м. Рівне №460/3593/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді К.М.Недашківської, розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність щодо невиконання вимог пункту 1 Указу Президента України від 23.02.2002 №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01.01.2003 по 01.01.2008; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення, передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23.02.2002 №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01.01.2003 по 01.01.2008;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити премію у відсотках, визначених у наказах командира за період з 01.01.2003 по 01.01.2008;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 01.01.2003 по 01.01.2008;

зобов`язати відповідача здійснити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.

Заяви по суті справи.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.10.2008 №224 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу. Позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою, у якій просив надати довідки про розмір його грошового забезпечення виплаченого за період з 01 січня 1999 року по 27 березня 2008 року з зазначенням у них сум основних та додаткових видів по кожному з складових окремо та узагальнену суму грошового забезпечення за місяць, (в т.ч. зазначити суми грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премій виплачених відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та інше), грошової допомоги при звільненні. На вказану заяву військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 16.01.2023 №65/ВС та додано витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1999-2008 роки, з аналізу яких позивачем встановлено порушення порядку зарахування грошового забезпечення, зокрема відповідачем не виконувались вимоги пункту 1Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», яким установлена військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячні надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку почали виплачувати військовослужбовцям з 1 січня 2003 року. При цьому, на виконання пункту 3 Указу №173/2002 військовою частиною НОМЕР_1 з 1 січня 2003 року було припинено виплату надбавки у розмірі 40% посадового окладу, зазначене свідчить, що Указ №173/2002 розповсюджувався на військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 . З такою бездіяльністю відповідача щодо не донарахування суми грошового забезпечення позивач не погоджується, вважає, що військова частина НОМЕР_1 протиправно не виконувалися вимоги Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», що вплинуло на розмір премії та в цілому на розмір грошового утримання за період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року. Враховуючи викладене, позивач просить нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 1 січня 2003 року по 1 січня 2008 року та зобов`язати відповідача здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, де вказав, що військова частина НОМЕР_1 є підпорядкованою військовій частині НОМЕР_2 , здійснення виплат грошового забезпечення військовослужбовцям, у яке входить преміювання, як складова частина, відбувається за рахунок коштів військової частини НОМЕР_2 у межах виділених асигнувань. Надбавка у розмірі 100% від посадового окладу виплачувалася військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року за нормами, встановленими для військовослужбовців Служби безпеки України відповідно до Указів Президента України №925 від 04 жовтня 1996 року, №568/2001 від 26 липня 2001 року, №1138цт/2003 від 02 жовтня 2003 року, про що на думку відповідача позивачу відомо. Відповідач зазначає, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. А отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 від 19 жовтня 2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів. За таких обставин, право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

Позивач подав відповідь на відзив, де наполягає на своєму праві на надбавку у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення, передбачену вимогами пункту 1 Указу Президента України від 23.02.2002 №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахуванні грошового забезпечення у період з 01.01.2003 по 01.01.2008. Крім того, позивач вказує, що законодавством передбачено право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення. Тому просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді від 28.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.10.2008 №224 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.10.2008 №224 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу.

03.01.2023 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, у якій просив надати довідки про розмір його грошового забезпечення виплаченого за період з 01 січня 1999 року по 27 березня 2008 року з зазначенням у них сум основних та додаткових видів по кожному з складових окремо та узагальнену суму грошового забезпечення за місяць, (в т.ч. зазначити суми грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премій виплачених відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та інше), грошової допомоги при звільненні.

На вказану заяву Військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 16.01.2023 №65/ВС та додано витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1999-2008 роки, з аналізу яких позивачем встановлено порушення порядку зарахування грошового забезпечення, зокрема відповідачем не виконувались вимоги пункту 1Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», яким установлена військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячні надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку почали виплачувати військовослужбовцям з 1 січня 2003 року. При цьому, на виконання пункту 3 Указу №173/2002 військовою частиною НОМЕР_1 з 1 січня 2003 року було припинено виплату надбавки у розмірі 40% посадового окладу, зазначене свідчить, що Указ №173/2002 розповсюджувався на військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 .

З зазначеною бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 позивач не погоджується, вважає порядок нарахування грошового забезпечення з 1 січня 2003 року по 1 січня 2008 року протиправним, оскільки військовою частиною НОМЕР_1 невиконані вимоги Указу Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», що призвело до зменшення розміру грошового забезпечення визначеного законодавством, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи адміністративний спір по суті, суд зазначає таке.

Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000 «Про внесення змін до Указу Президента України від 4 жовтня 1996 року N 925 «Про грошове забезпечення військовослужбовців та умови оплати праці працівників Служби безпеки України» запроваджено з 1 липня 2000 року військовослужбовцям Служби безпеки України щомісячну надбавку у розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років).

Водночас, пунктом 1 Указу Президента України від 23.02.2002 № 173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (далі - Указ №173/2002) військовослужбовцям (окрім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) установлені надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку належало сплачувати військовослужбовцям з 01 січня 2003 року.

Указом Президента України «Про внесення зміни до Указу Президента України від 14 квітня 1999 року № 379 та визнання такими, що втратили чинність, деяких указів Президента України» від 18 грудня 2007 року, який набрав чинності з 1 січня 2008 року, визнано такими, що втратили чинність:

Указ Президента України від 4 жовтня 1996 року № 925 ( 925/96 ) «Про грошове забезпечення військовослужбовців та умови оплати праці працівників Служби безпеки України»;

Указ Президента України від 31 липня 2000 року № 939 ( 939/2000 ) «Про внесення змін до Указу Президента України від 4 жовтня 1996 року № 925»;

Указ Президента України від 23 лютого 2002 року № 173 ( 173/2002 ) «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».

Відповідач стверджує, що в спірному періоді військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , у тому числі й позивачу, виплачувалася надбавка в розмірі 100 % від посадового окладу, окладу за військовим званням та процентної надбавки за вислугу років за нормами і в розмірах, установлених для військовослужбовців, відповідно до Указів Президента України № 925 від 04 жовтня 1996 року, № 568/2001 від 26 липня 2001 року, № 1138цт/2003 від 02 жовтня 2003 року.

Дослідженням наявних в матеріалах справи витягів з карток особового рахунку позивача встановлено, що надбавка в розмірі 100 % грошового забезпечення позивачу в 1999, 2000 роках не виплачувалася; починаючи з січня 2001 року по грудень 2002 року включно така надбавка виплачувалася та була обрахована як 100% від окладів грошового забезпечення позивача (за військовим званням та посадового окладу) та надбавки за вислугу років.

Інші нормативно-правові акти, крім Указу Президента України № 925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000, які в період з січня 2001 року по грудень 2002 року регулювали виплату військовослужбовцям надбавки в розмірі 100 % грошового забезпечення, були відсутні.

Отже, суд констатує, що в окресленому періоді (який не є спірним в межах цієї справи) позивач під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 отримував грошове забезпечення за нормами і в розмірах, установлених Указом Президента України № 925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000, для військовослужбовців Служби безпеки України, у тому числі й надбавку в розмірі 100 % від грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років).

Суд наголошує, що надбавка у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), запроваджена Указом Президента України від 23.02.2002 № 173/2002, підлягала до виплати лише з 01.01.2003.

Суд встановив, що починаючи з січня 2003 року по січень 2008 року включно позивач продовжував отримувати щомісячну надбавку в розмірі 100 % від грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), що відповідає як приписам Указу Президента України № 925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000, так і Указу Президента України від 23.02.2002 № 173/2002.

Суд зазначає, що в спірному періоді військовослужбовець мав право на отримання спірної надбавки як військовослужбовець Служби безпеки України, або як військовослужбовець, який не є військовослужбовцем Служби безпеки України, Управління Державної охорони України, суддею військових місцевих та військових апеляційних судів, та військовослужбовцем строкової військової служби. В будь-якому разі, військовослужбовцю така надбавка належала до нарахування та виплати лише одна, з урахуванням фактичного відомчого підпорядкування військової підрозділу за місцем проходження служби.

Відповідно до проаналізованого вище правового регулювання спірна надбавка як для військовослужбовців Служби безпеки України, так і для інших військовослужбовців була встановлена в однаковому відсотковому розмірі та підлягала обчисленню з одних і тих самих складових грошового забезпечення, а саме: 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років). Виплата позивачу надбавки в означеному розмірі в період з 01.01.2003 по 01.01.2008 повністю підтверджується матеріалами судової справи.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача про те, що він вищевказану надбавку не отримував, позаяк такі аргументи не відповідають обставинам справи та спростовуються дослідженими доказами. За таких обставин задоволення позовних вимог фактично матиме наслідком неправомірну подвійну виплату позивачу однієї й тієї ж надбавки: як військовослужбовцю Служби безпеки України - на підставі Указу Президента України № 925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 31.07.2000 № 939/2000, а також як іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління Державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів, та військовослужбовців строкової військової служби) - на підставі Указу Президента України від 23.02.2002 № 173/2002. Отже в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до пункту 34.5 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 75 від 05 березня 2001 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), виплата премії здійснюється щомісяця за минулий місяць під час виплати грошового забезпечення за поточний місяць у межах фонду преміювання за розрахунковий період (за місяць 33,3 відсотка фонду грошового забезпечення, за квартал 100 відсотків). Розмір премій визначається наказом командира військової частини, а командирам наказами вищих командирів/начальників.

Дослідженням витягів з карток особового рахунку військовослужбовця за 2003-2008 роки встановлено, що позивачу в складі грошового забезпечення щомісячно нараховувалася та виплачувалася премія.

Доводи позивача щодо заниження суми премії ґрунтувалися виключно на не нарахуванні відповідачем спірної надбавки.

Оскільки матеріалами справи не підтверджується факт не нарахування та невиплати позивачу надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) в період з 01.01.2003 по 01.01.2008, суд також вважає безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за спірний період премію, оскільки така позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити надбавку в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років). Відтак, в цій частині позовних вимог позов задоволенню не підлягає.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», суд зазначає таке.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Пунктом 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року №159, визначено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, й пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Пунктом 4 Порядку передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої приписами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Оскільки матеріалами справи не підтверджується порушення відповідачем встановлених строків виплати позивачу нарахованих доходів, а доводи позивача щодо заниження його грошового забезпечення, у тому числі в частині виплати премії, внаслідок невиплати надбавки у розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) суд визнав необґрунтованими та відхилив, суд дійшов висновку про відсутність підстав для виплати компенсації, тому така позовна вимога є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум відповідно до вимог Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі - Порядок № 44).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 2-5 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Зазначена в абзаці першому цього пункту грошова компенсація також виплачується іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України Про податок з доходів фізичних осіб.

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Аналіз наведених вище норм Порядку № 44 дає підстави дійти висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Оскільки в ході судового розгляду справи судом не встановлено заниження відповідачем грошового забезпечення позивача внаслідок невиплати надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) та премії, об`єктивні підстави для зобов`язання відповідача виплатити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відсутні, а тому в цій частині позовних вимог також слід відмовити.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивач звільнений від сплати судового збору, тому підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Повний текст рішення складений 07 червня 2023 року

Суддя К.М. Недашківська