Справа № 520/8967/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

07.06.2023 р. справа №520/8967/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень, спонукання до призначення, нарахування та виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (м. Харків, пров. Інженерний,7, ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць у період з 1 серпня 2022 року по 31 січня 2023 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів; 2) зобов`язання Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (м. Харків, пров. Інженерний,7, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) додаткову грошову винагороду, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу , поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць у період з 1 серпня 2022 року по 31 січня 2023 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, з урахуванням фактично виплачених сум.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що суб`єктом владних повноважень протиправно не проведено повної оплати часу служби за період 01.08.2022р.-31.01.2023р. у порядку п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що військовослужбовець у період 01.08.2022р.-31.12.2023р. не виконував обов`язків військової служби в умовах та режимі, які визначені постановою КМУ від 28.02.2022р. №168 у якості підстави для видання наказів про призначення, обчислення, нарахування та виплати додаткової винагороди підвищеної до 100.000,00грн. за місяць.

Враховуючи обсяг добутих доказів, котрі повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, а також реалізацію учасниками справи прав на подачу відповідних процесуальних документів та незмінність завдання адміністративного судочинства у будь-якому спорі, суд вважає, що справа підлягає вирішенню на підставі наявних доказів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник протягом періоду часу 01.08.2022р.-31.01.2023р. проходив військову службу на посаді інспектора-кулеметника третьої комендантської групи комендантського відділення (для оперативно-військового управління з місцем дислокації населений пункт Краматорськ) комендатури забезпечення Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Доказів знаходження заявника у цей період часу на лікуванні, у відпустці, у відрядженні учасниками спору до матеріалів справи не подано.

Витребуваного судом документу про зміст та обсяг функціональних обов`язків заявника за означеною вище військовою посадою відповідачем суб`єктом владних повноважень до суду не подано.

Згідно із складеною відповідачем Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України відносно заявника довідкою про грошове забезпечення від 18.02.2023р. №11/30 за період лютий 2022р.-січень 2023р. заявник отримував додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у фіксованому розмірі 30.000,00грн. у: березні 2022р. 29.550,69грн., у квітні 2022р. 5.806,45грн., у травні-листопаді 2022р. по 30.000,00грн. щомісячно, у грудні 2022р. 60.000,00грн., у січні 2023р. 0,00грн., у лютому 2023р. 30.000,00грн.

Згідно із складеною відповідачем Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України відносно заявника довідкою про грошове забезпечення від 18.02.2023р. №11/30 за період лютий 2022р.-січень 2023р. заявник отримував додаткову винагороду у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі у: травні 2022р. 147.500,00грн., у червні-серпні 2022р. по 70.000,00грн. щомісячно, у вересні 2022р.-січні 2023р. « 0,00грн.).

З наданих відповідачем на вимогу суду копій документів вбачається, що заступником начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України начальником оперативно військового управління ( з місцем дислокації у місті Краматорську) за серпень 2022р. двічі подавались рапорти про призначення низці військовослужбовців ДПС України (до кола яких входив і заявник) додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі.

За цими рапортами начальником Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України були вчинені відмови, оформлені листом від 10.09.2022р. №25/3093-22-вих та листом від 01.10.2022р. №25/3583-22-вих, умотивована відсутністю об`єктивних даних щоденну про особисту участь кожного військовослужбовця в бойових зіткненнях або знаходження підрозділів під вогневим ураженням ворога.

З наданих відповідачем на вимогу суду копій документів вбачається, що заступником начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України начальником оперативно військового управління ( з місцем дислокації у місті Краматорську) за вересень 2022р.-січень 2023р. подавались рапорти про призначення низці військовослужбовців ДПС України (до кола яких входив і заявник) додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі.

За цими рапортами начальником Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України були вчинені відмови, оформлені листом від 09.12.2022р. №25/4930-22-вих та розпорядженням від 05.02.2023р. №гриф/25-298 від 15.02.2023р., умотивовані відсутністю об`єктивних даних про щоденну особисту участь кожного військовослужбовця в бойових зіткненнях або знаходження підрозділів під вогневим ураженням ворога, а також невключенням населеного пункту Краматорськ до переліку районів ведення воєнних (бойових) дій.

За викладеним у позові та відповіді на відзив твердженням представника заявника, протягом періоду часу 24.02.2022р.-31.01.2023р. заявник кожного дня (тобто щоденно) брав участь у бойових діях або заходах з національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії.

Проте, згідно із складеною відносно заявника довідкою Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 09.05.2023р. №43/3041/23-вих заявник: у період часу 01.08.2022р.-31.08.2022р.. 01.09.2022р.-07.09.2022р., 10.09.2022р.-13.09.2023р., 15.09.2022р.-23.09.2022р., 25.09.2022р.-29.09.2022р., 01.10.2022р., 03.10.2022р., 05.10.2022р., 07.10.2022р., 12.10.2022р., 14.10.2022р.-15.10.2022р., 19.10.2022р.-22.10.2022р., 24.10.2022р., 28.10.2022р., 30.10.2022р., 02.11.2022р., 04.11.2022р., 06.11.2022р., 08.11.2022р., 10.11.2022р., 16.11.2022р.-17.11.2022р., 23.11.2022р., 26.11.2022р.-27.11.2022р., 28.11.2022р.-30.11.2022р., 15.12.2022р., 25.12.2022р., 07.01.2023р., 18.01.2023р., 20.01.2023р., 30.01.2023р. - залучався до виконання завдань з охорони та оборони пункту постійної дислокації та передового пункту управління на підставі щоденних бойових розпоряджень; у період часу 08.09.2022р.-09.09.2022р., 14.09.2022р., 24.09.2022р., 30.09.2022р., 02.10.2022р., 04.10.2022р., 06.07.2022р.-07.10.2022р., 09.10.2022р.-11.10.2022р., 13.10.2022р., 16.10.2022р.-18.10.2022р., 23.10.2022р., 25.10.2022р.-27.10.2022р., 29.10.2022р., 31.10.2022р., 01.10.2022р., 03.11.2022р., 05.11.2022р., 07.11.2022р., 09.11.2022р., 11.11.2022р.-15.11.2022р., 18.11.2022р.-22.11.2022р., 24.11.2022р.-25.11.2022р., 01.12.2022р.-14.12.2022р., 16.12.2022р.-24.12.2022р., 26.12.2022р.-31.12.2022р., 01.01.2023р.-06.01.2023р., 08.01.2023р.-17.01.2023р., 19.01.2023р., 21.01.2023р.-29.01.2023р., 31.01.2023р. - входив до складу бойової групи.

Разом із тим, у довідці Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 09.05.2023р. №43/3041/23-вих указано, що заявник у період часу 01.08.2022р.-31.01.2023р. безпосередньої участі у бойових діях не брав, безпосередньої участі у забезпеченні здійсненні заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії не брав, бойових виходів не здійснював, участі у бойових зіткненнях не приймав.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу оплати часу військової служби 01.08.2022р.-31.01.2023р. не у повному обсязі за рахунок непроведення платежів з додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Суспільні відносини з приводу одержання військовослужбовцем органів системи Збройних Сил України винагороди за працю (службу) додатково до ст.43 Конституції України деталізовані приписами ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ), а також нормами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (з 01.03.2018р.).

Так, згідно з ч.2 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За правилом ч.4 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022р. №64 Про введення воєнного стану в Україні та №69 Про загальну мобілізацію Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 28.02.2022р. №168, якою було первісно запроваджено виплату додаткової винагороди у розмірі 30.000,00грн. та до 100.000,00грн.

Так, у п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у фіксованому розмірі 30.000,00грн. щомісячно є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби у правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди.

Також у п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у розмірі понад 30.000,00грн. і до 100.000,00грн. є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби в правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди; 5) особиста та безпосередня участь особи або у бойових діях, або у заходах з національної безпеки, заходах з оборони, заходах з відсічі і стримуванні збройної агресії на території ведення бойових дій (далі за текстом - Заходи); 6) фізичне перебування особи у районах бойових дій чи районах забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони або районах забезпечення здійснення заходів з відсічі і стримуванні збройної агресії.

Отже, у цілях виплати підвищеної до 100.000,00грн. додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 усі військовослужбовці були розмежовані законодавцем на дві категорії, а саме: 1) військовослужбовці, які брали особисту та безпосередню участь у бойових діях; 2) військовослужбовці, які брали особисту та безпосередню участь у Заходах на території ведення бойових дій.

За одночасної відповідності усім переліченим кваліфікаційним умовам громадянин набуває право на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 до 100.000,00грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях чи ОСОБА_2 на території ведення бойових дій.

За змістом п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 додаткова винагорода у фіксованому розмірі є фактично платежем за специфічні умови проходження особою публічної (військової) служби (виконання громадянином обов`язків публічного службовця за відповідною штатною посадою під час дії правового режиму воєнного стану), а додаткова винагорода у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі є фактично платежем за особистий ризик, пов`язаний із безпосередньою участю громадянина України відповідної категорії у бойових діях або за безпосередню участь у Заходах на території ведення бойових дій.

У розумінні ст.1 Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ «Про оборону України» бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння); воєнні дії - організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; район воєнних (бойових) дій - визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.

Відповідно до ст.3 Закону України від 06.12.1991р. №1934-ХІІ «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України; Командування об`єднаних сил Збройних Сил України; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили; окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку та кібербезпеки; органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Суд усвідомлює, що організаційна структура Державної прикордонної служби України визначена саме приписами Закону України від 03.04.2003р. №661-IV «Про Державну прикордонну службу України», але використання військовослужбовцями ДПС України у збройній боротьбі із ворогом з 24.02.2022р. зброї та військової техніки одного і того ж типу та характеристик, що і військовослужбовцями Збройних Сил України, зумовлює однаковість (ідентичність) правових позицій застосування положень постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у порівнянні із військовослужбовцями Збройних Сил України, а звідси слідує, що особливості ведення бойових дій та специфіка здійснення Заходів знаходиться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із конкретним видом Збройних Сил України, конкретним родом сил Збройних Сил України, функціональним призначенням конкретної військової частини, підрозділу ДПС України.

На момент виникнення спірних правовідносин правила виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 військовослужбовцям ДПС України були деталізовані приписами наказу Голови ДПС України від 30.07.2022р. №392/0/81-22-АГ та наказу Голови ДПС України від 09.12.2022р. №628/0/81-22-АГ.

Згідно з абз.1 п.1 наказу Голови ДПС України від 30.07.2022р. №392/0/81-22-АГ та абз.2 п.1 наказу Голови ДПС України від 09.12.2022р. №628/0/81-22-АГ додаткова винагорода у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 збільшується до 100.000,00грн. у разі безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або у разі безпосередньої участі військовослужбовця у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії безпосередньо у районах ведення бойових дій.

З наведених у п.2 наказу Голови ДПС України від 30.07.2022р. №392/0/81-22-АГ та у п.2 наказу Голови ДПС України від 09.12.2022р. №628/0/81-22-АГ переліку бойових дій та Заходів випливає, що відносно заявника потенційно застосовними є: бойові завдання з пошуку, виявлення, знешкодження диверсійно-розвідувальних груп (незаконних збройних формувань, озброєних осіб) у безпосередньому контакті із такими групами, формуваннями, особами; бойові завдання із відбиття збройного нападу (безпосереднього вогневого ураження) на бойові позиції, блок-пости, контрольно-пропускні пункти, спостережні пункти, об`єкти охорони, із звільнення перелічених об`єктів від ворога, із припинення спроб насильницького заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою в умовах безпосереднього зіткнення з ворогом або в умовах нанесення руйнувань/пошкоджень цим об`єктам під час вогневого ураження; бойових завдань на лінії бойового зіткнення у межах району виконання бойових завдань (оборони, наступу, контрнаступу) під час перебування у складі органу військового управління (штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, включеної до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави; бойових завдань із забезпечення органів та підрозділів ДПС України, які виконують завдання у складі діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій в умовах вогневого ураження або в умовах безпосереднього зіткнення з ворогом.

При цьому, суд відзначає, що за загальним правилом найнебезпечніші і найтяжчі умови несення військової служби припадають на випадок захисту Батьківщини військовослужбовцем стрілецького підрозділу, відносно якого кваліфікуючими умовами для виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі визначено знаходження на лінії бойового зіткнення, тобто безпосередня участь у вогневих сутичках з ворогом або знаходження під вогнем ворога.

З огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права, невід`ємним елементом якого є справедливість, суд доходить до переконання про те, що виплата винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі іншим категоріям військовослужбовців має відповідати саме означеному критерію.

Відповідно до п.4 наказу Голови ДПС України від 30.07.2022р. №392/0/81-22-АГ та п.3 наказу Голови ДПС України від 09.12.2022р. №628/0/81-22-АГ підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у веденні бойових дій або безпосередньої участі у Заходах здійснюється за відомостями бойового наказу (розпорядження); журналу бойових дій, журналу ведення оперативної обстановки, бойового донесення, постової відомості; рапорту командиру підрозділу про участь кожного військовослужбовця у бойових діях чи ОСОБА_2 .

Наведене означає, що командир підрозділу повинен відобразити у рапорті конкретні обставини участі кожного окремого військовослужбовця у бойовому зіткненні чи перебуванні від вогнем ворога, чи виконання інших завдань з поміж перелічених у п.2 наказу Голови ДПС України від 30.07.2022р. №392/0/81-22-АГ та у п.2 наказу Голови ДПС України від 09.12.2022р. №628/0/81-22-АГ.

Згідно із положеннями Закону України від 12.05.2015р. №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ «Про оборону України» повноваження із визначення районів ведення воєнних (бойових) дій передані у відання Головнокомандувача Збройних Сил України.

Згідно з наказами Головнокомандувача Збройних Сил України від 01.04.2022р. №102, від 30.04.2022р. №125, від 02.06.2022р. №157, від 01.07.2022р. №184, від 01.08.2022р. №212, від 01.09.2022р. №237, від 01.10.2022р. №262, від 01.11.2022р. №282, від 02.12.2022р. №311, від 02.01.2023р. уся територія Харківської області (до складу якої входить і місто Харків як місце дислокації відповідача - Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України) та уся територія Донецької області (до складу якої входить і місто Краматорськ як місце дислокації військового підрозділу, у якому заявник обіймає штатну військову посаду) були визначені у якості районів ведення бойових дій.

Утім, згідно з наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 02.02.2023р. №26 ані населений пункт Харків (як місце дислокації відповідача - Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України), ані населений пункт Краматорськ (як місце дислокації військового підрозділу, у якому заявник обіймає штатну військову посаду) не віднесені до районів ведення воєнних (бойових) дій у період 01.01.2023р.-31.01.2023р.

Отже, у спірний період часу виплата додаткової винагороди військовослужбовцям ДПС України у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 була передбачена в обов`язковому фіксованому розмірі 30.000,00грн. у межах кожного календарного місяця за кожен календарний день обіймання військової посади (тобто із розрахунку 30 днів у календарному місяці розмір денної фіксованої виплати складає 1.000,00грн. до утримання податків (зборів), а із розрахунку 31 день у календарному місці розмір денної фіксованої виплати складає 967,74грн. до утримання податків (зборів)).

Натомість, виплата додаткової винагороди військовослужбовцям ДПС України у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі понад 30.000,00грн. до 100.000,00грн. (тобто до 70.000,00грн.) була передбачена у разі особистого вчинення кожним конкретним військовослужбовцем протягом доби (календарного дня) будь-якого діяння з кола, окреслених у п.2 наказу Голови ДПС України від 30.07.2022р. №392/0/81-22-АГ та у п.2 наказу Голови ДПС України від 09.12.2022р. №628/0/81-22-АГ (тобто із розрахунку 30 днів у календарному місці розмір денної підвищеної виплати складає 2.333,33грн. до утримання податків (зборів), а із розрахунку 31 день у календарному місці розмір денної підвищеної виплати складає 2.258,06грн. до утримання податків (зборів)).

Розв`язуючим даний спір, суд підкреслює усвідомлення змісту ст.3 Конституції України (де указано, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю), змісту ст.17 Конституції України (відповідно до якої держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей), змісту ст.65 Конституції України (згідно з якою захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України), усі ризики для життя та здоров`я людини, спричинені безпосереднім та особистим виконанням громадянином завдання із захисту суверенітету України та територіальної цілісності України.

При цьому, суд вважає, що за правовою природою, характером та змістом вимога військовослужбовця про виплату додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у бажаному розмірі (як фіксованому, так і підвищеному) одночасно означає і не сформульоване текстуально, але існуюче у реальності звинувачення відповідної компетентної військової посадової особи (командира, начальника) у неправильному обліку часу військової служби, у неправильній кваліфікації умов несення військової служби, у неправильному визначенні розміру додаткової винагороди.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

При цьому, за змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних правовідносинах відповідачем як суб`єктом владних повноважень було вчинено управлінське волевиявлення у формі відмови з приводу призначення заявникові додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 289.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі, а не протиправна бездіяльність (на чому помилково наполягає заявник у позові), а тому за цим епізодом позов належить залишити без задоволення.

Водночас із цим, оцінивши реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень суд не знаходить підстав для кваліфікації цієї відмови у якості протиправної, позаяк для набуття у період часу 01.08.2022р-31.01.2023р. права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі заявник з огляду на характер обов`язків за військовою посадою та призначення військової посади повинен був не лише здійснювати охорону об`єктів та входити до складу бойової групи, а брати особисту та безпосередню участь у бойових зіткненнях або перебувати в умовах вогневого ураження ворога.

Усупереч ч.2 ст.79 і ч.4 ст.161 та ч.3 ст.79 та ч.4 ст.162 КАС України таких доказів учасниками спору до матеріалів справи не подано.

Судом за власною ініціативою на виконання приписів ч.4 ст.9 КАС України з метою з`ясування об`єктивної істини безвідносно до правових позицій та процесуальної поведінки учасників спору таких доказів не виявлено.

При цьому, суд змушений дійти до переконання про те, що спрямованість та правовий характер додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 здатні призвести до втрати заявником права на отримання означеного платежу у разі існування істотних / вагомих / суттєвих дефектів у письмовому рапорті відповідного командира в частині невідображення із достатньою прийнятністю поза розумним сумнівом обставин особистої участі конкретного військовослужбовця у бойових зіткненнях, виконання інших бойових дій в умовах вогневого ураження ворога, бойових завдань із забезпечення органів та підрозділів ДПС України, які виконують завдання у складі діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій в умовах вогневого ураження або в умовах безпосереднього зіткнення з ворогом.

Відсутність у матеріалах справи доказів, котрі б підтверджували проходження заявником у період 01.08.2022р.-31.12.2023р. щоденної військової служби в умовах, які зумовлюють набуття права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі, змушує суд до залишення позову без задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; детально та розлого виклав власні міркування з приводу оцінки дійсних обставин фактичної дійсності, доводів сторін, тлумачення змісту належних норм права; решта аргументів сторін окремої оцінки не потребує, адже не має значення для правильного вирішення спору по суті.

Клопотання відповідача суб`єкта владних повноважень про залишення позову без розгляду належить відхилити, позаяк вимоги заявника стосуються прагнення до отримання у власність грошових коштів як оплати часу реальної військової служби, а до таких вимог у даному конкретному випадку підлягає застосуванню режим захисту за ст.233 Кодексу законів про працю України до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ, позаяк підставою для застосування строку давності є подія одержання публічним службовцем повідомлення про нараховані і виплачені суми.

Доказів отримання заявником такого письмового документу відповідач до суду не подав.

Окрім того, згідно з п.1 розділу ХІХ Кодексу законів про працю України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згаданий карантин був введений постановою КМУ від 11.03.2020р. №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" і з урахуванням рішень Уряду України про продовження дії триває і досі/дотепер.

Стосовно посилань відповідача на те, що вимоги заявника фактично стосуються видання суб`єктом владних повноважень відповідних наказів суд зазначає наступне.

За визначенням п.6 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження, а за змістом п.7 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Як то указано у ч.1 ст.47 Бюджетного кодексу України, відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.

Відповідно до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

За правовою суттю діяння з приводу невиконання суб`єктом владних повноважень покладеного законом обов`язку з повної оплати праці публічного службовця підлягає кваліфікації у якості бездіяльності або відмови, зумовлює виникнення боргу минулих періодів, потребує як видання наказу про призначення виплати (у межах даного спору - додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168), так і ініціювання процедури внесення змін до кошторису бюджетної установи задля отримання додаткових асигнувань.

Протилежне тлумачення змісту перелічених норм права явно та очевидно є неправильним, позаяк призводить до абсолютної неможливості виконання суб`єктом владних повноважень - розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, зокрема, як вимог ст.235 Кодексу законів про працю України в частині оплати часу вимушеного прогулу через незаконне звільнення, так і вимог ст.24 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці», ст.115 Кодексу законів про працю України в частині виплати боргу з винагороди за працю/службу за хронологічно попередні проміжки часу, позаяк такі нездійснені своєчасно витрати минулих періодів взагалі не відображаються у складі відомостей кошторису бюджетної установи на поточний календарний рік за відсутності події видання розпорядчого акту про їх призначення та нарахування.

Проте, подія видання суб`єктом владних повноважень наказів про призначення публічному службовцю певної виплати є лише невід`ємним структурним елементом процедури нарахування такої виплати, а тому має юридичне значення для повного, дієвого та ефективного захисту порушеного права публічного службовця на повну оплату виконаної роботи (на повну оплату часу служби), проте не може бути використана у якості приводу для залишення відповідного позову без розгляду.

Тому доводи відповідача про залишення позову без розгляду у зв`язку із пропуском строку на звернення до суду слід визнати юридично неспроможними.

Розподіл судових витрат має бути проведений відповідно до ст.ст.132-139 КАС України.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Клопотання відповідача про залишення позову без розгляду - залишити без задоволення.

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко