Справа № 480/2640/23
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2023-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 червня 2023 року Справа № 480/2640/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Гелета С.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумської обласної прокуратури, і просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 № 417к вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку;
- стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати у розмірі 7457,71 грн;
- стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 23.10.2021 по день постановлення судового рішення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом керівника Сумської обласної прокуратури №417к від 19.10.2021, на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури, позивача з 22.10.2021 звільнено з посади прокурора Сумської місцевої прокуратури Сумської області. Цим же наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку Сумської обласної прокуратури провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні виплати при звільненні, проте остаточний розрахунок у цей же день не було проведено.
Крім того, усупереч вимог чинного законодавства про працю позивачу не виплачено вихідну допомогу у день звільнення. У зв`язку з цим позивач звернувся до Сумської обласної прокуратури із заявою про надання інформації щодо виплати вихідної допомоги при звільненні відповідно до ст. 44 КЗпП України. Листом відповідач відмовив позивачу у нарахуванні та виплати вихідної допомоги при звільненні.
Позивач вважає, що бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не виплати вихідної допомоги при звільненні є протиправною, оскільки суперечить вимогам законодавства, засадам та принципам верховенства права, призводить до порушення його прав.
Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти позовних вимог у повному обсязі та зазначає, що позивач звільнений з посади прокурора Сумської місцевої прокуратури з 22.10.2021 відповідно до наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 №417к. При звільненні з ним проведено остаточний розрахунок та виплачені усі належні виплати. Позивача звільнено з посади прокурора у зв`язку з неуспішним проходженням ним атестації, що виключає обов`язок роботодавця виплатити йому вихідну допомогу на підставі ст. 44 КЗпП України. Оскільки ні спеціальними Законами України Про прокуратуру та №113-ІХ, ні ст. 44 КЗпП України не передбачено виплати вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до п. п. 2 п. 19 розділу II Закону України №113-ІХ у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, правові підстави для її виплати позивачу у Сумської обласної прокуратури відсутні.
Позивач подала відповідь на відзив, у якій заперечує проти доводів відповідача, вважає їх не обґрунтованими та безпідставними, просить задовольнити позов у повному обсязі.
Судом було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 09.08.2012 по 22.10.2021 працювала на прокурорських посадах в органах прокуратури України (а.с. 18-21).
Наказом керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 №417к на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури позивача з 22.10.2021 звільнено з посади прокурора Сумської місцевої прокуратури Сумської області (а.с. 22).
Вищезазначеним наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку Сумської обласної прокуратури провести остаточний розрахунок та виплатити ОСОБА_1 усі належні виплати при звільненні.
На звернення позивача від 16.02.2023, відповідач листом від 20.02.2023 №27-54ВИХ-23 (а.с. 26) повідомив позивача про те, що вихідна допомога при звільненні не виплачувалася, зважаючи на те, що позивача звільнено з посади прокурора Сумської місцевої прокуратури Сумської області наказом керівника обласної прокуратури від 19.10.2021 №417к на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України №113-ІХ від 19.09.2019 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури, у зв`язку з рішенням кадрової комісії №313 від 13.09.2021 про неуспішне проходження атестації.
Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом своїх прав із даною позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 №1697-VII Про прокуратуру.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно з підп. 2 п. 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури № 113-IX від 19.09.2019р. прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Відповідно до Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури №113-IX від 19.09.2019 року статтю 51 Закону України "Про прокуратуру" доповнено частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Згідно зі ст. 1 Кодексу законів про працю Україні цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури 113-IX від 19.09.2019 статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою.
Отже, відповідно до ч. 5 ст. 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Судом встановлено, що позивача звільнено з посади на підставі підп. 2 п. 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури №113-IX від 19.09.2019.
Законом України "Про прокуратуру" та Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури № 113-IX від 19.09.2019р. не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, або в разі неуспішного проходження атестації.
Проте, Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Закон України "Про прокуратуру" є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте Кодекс законів про працю регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.
Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.
Суд зазначає, що внесені зміни Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури №113-IX від 19.09.2019 в Закон України "Про прокуратуру" та Кодекс законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі підп. 2 п. 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури № 113-IX від 19.09.2019р.
Частина 5 ст.51 Закону України "Про прокуратуру", який є спеціальним Законом, встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Відповідно до ч.4 статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
При цьому, застереження щодо виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні ані Закон № 1687, ані КЗпП України не містять.
Законом №113-ІХ внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус; частину дев`яту статті 252 після слів дисциплінарної відповідальності та звільнення доповнено словами і цифрами а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу.
Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Таким чином, суд приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Верховний Суд при розгляді справ з аналогічних спірних правовідносин звертав увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
У постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №823/244/16 та від 17.10.2018 у справі №823/276/16 міститься правовий висновок, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена також і Верховним Судом, зокрема у постановах від 17.10.2018 у справі №823/276/16, від 11.10.2018 у справі №823/244/16 та від 08.10.2019 у справі №823/263/16.
Унесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Таким чином, Суд дійшов висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Однак у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
З огляду на наведене, Суд уважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи те, що ні Законом України Про прокуратуру , ні Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури №113-IX від 19.09.2019, на підставі якого позивача звільнено з посади, не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Отже, оскільки позивача звільнено на підставі підп. 2 п. 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури №113-IX від 19.09.2019 на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, то позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до довідки Сумської обласної прокуратури від 02.05.2022 №21-81/вих-22 (а.с. 27) розмір середньомісячної заробітної плати позивача становить 7457,71 грн, яку і просить стягнути позивач.
Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача, з приводу того що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку в розмірі 7457,71 грн, як необґрунтовані та не доведені під час розгляду справи.
Крім того, судом враховується наступне. Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013. Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог), яка гарантована статтею 43 Конституції України. Поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені статтею 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами.
Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.
Отже, спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.
Щодо позовної вимоги у частині стягнення з Сумської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 23.10.2021 по день постановлення судового рішення, суд відмовляє в їх задоволенні виходячи із наступного.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Позивач у позовній заяві посилається на ч. 1 ст. 117 КЗпП України, яка викладена у редакції станом на 15.07.2021 (№1667-IX) та зазначає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст. 116 Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Однак, станом на день звернення до суду (14.02.2023) ч. 1 ст. 117 КЗпП України викладена у іншій редакції (№2839-IX від 13.12.2022), у якій зазначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за 6 (шість) місяців.
У позовних вимогах позивач просить стягнути з відповідача заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 23.10.2021 по день постановлення судового рішення, тобто більше ніж як 6 місяців, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, що суперечить нормам КЗпП України.
При розгляді справи судом враховується, що у позивача є право на стягнення суми вихідної допомоги в сумі 7457,71 грн, то розмір відшкодування за час затримки, як-то передбачено КзпП України визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Зазначені висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верхового Суду, викладені в постанові від 26 грудня 2022 року по справі № 420/4115/20 адміністративне провадження № К/990/7399/22. Так, Верховим Судом зазначено, що у справі №640/9375/20, Верховний Суд зауважив, що підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статей 116, 117 КЗпП України у вимірі спірних правовідносин суд апеляційної інстанції інтерпретував інакше, аніж Верховний Суд у згаданих постановах (за схожих обставин). Зокрема, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині апеляційний суд виходив з того, що вони передчасні, адже право позивача на виплату вихідної допомоги цей суд пов`язував із судовим рішенням у (цій) справі. Натомість Верховний Суд виходив із того, що вихідну допомогу особі мали виплатити при звільненні (з органів прокуратури) й позаяк цього зроблено не було (у зв`язку з чим й виник спір), то задовольняючи позовні вимоги про стягнення/нарахування цієї допомоги, одночасно є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення/нарахування вихідної допомоги.
Зважаючи на (численну і послідовну) правозастосовну практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема щодо можливості стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України одночасно із вихідною допомогою, суд вважає за можливе визначити суму середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України.
Судом встановлено, що при звільненні позивача відповідачем не було виплачено 22.10.21 суму вихідної допомоги при звільненні в розмірі 7457,71 грн.
Суд зазначає, що розрахунок кількості робочих днів за несвоєчасний розрахунок при звільнені слід проводити не більше ніж 6 місяців з дня звільнення позивача 22.10.2021 до 25.04.2022, що відповідає ст. 117 КЗпП України.
Відповідно до довідки Сумської обласної прокуратури від 02.05.2022 №21-81/вих-22 (а.с. 27) розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 346,87 грн.
Сукупна кількість робочих днів за період з дня наступного після звільнення становить 127 робочих днів.
Разом з тим відповідно до практики Верховного Суду, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Суд зазначає, що позивач просить стягнути з відповідача суму середнього заробітку з 23.10.2021, але із заявою про виплату суми вихідної допомоги звернувся до відповідача лише 16.02.2023, а до суду із позовом 27.03.2023.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Таким чином позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату вихідної допомоги після винесення постанови Другим апеляційним адміністративним судом 23.01.2023, якою було скасовано рішення суду першої інстанції про поновлення позивача на посаді. Разом із тим, після винесення постанови апеляційною інстанцією 23.01.2023 та після звернення позивача до Сумської обласної прокуратури із вимогою виплатити відповідну суму вихідної допомоги, відповідачем не було вчинено жодних дій щодо такої виплати, станом на час розгляду справи сума вихідної допомоги відповідачу не виплачена, відповідач заперечує право на таку виплату.
Суд зазначає, що з урахуванням періоду з дня звільнення позивача 22.10.2021 та дня звернення до суду із позовом 27.03.2023, що свідчить про те, що позивач тривалий час (більше ніж 2 роки) не звертався до суду за захистом порушеного права, відповідачем на час розгляду справи сума вихідної допомоги не виплачена позивачу, враховуючи той факт, що сума середнього заробітку за спірних період значно перевищує належну до виплати суму вихідної допомоги, суд вважає співмірною невиплаченої суми вихідної допомоги в розмірі 7457,71 грн суму середнього заробітку в розмірі, що становить 100% від невиплаченої суми 7457,71 грн.
З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне обрати належний захист порушеного права позивача та із врахуванням ст. 9 КАС України визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 №417к вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку у сумі 7457,71 грн та стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку в сумі 7457,71 грн та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 7457,71 грн.
Відповідно до ст. 139 КАС України, а також враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 18 березня 2020 року (справа №711/4010/13-ц), а також від 30.01.2021 у справі №910/4518/16 вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури, суд вважає за необхідне відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судового збору у розмірі 2147,20 грн, сплачену позивачем при звернення до суду.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд,
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 №417к вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку.
У задоволенні інших вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Гелета