Справа № 420/6588/23
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6588/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), за участю третьої особи - Військової частини НОМЕР_6 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_4 , за участю третьої особи - Військової частини НОМЕР_6 , в якій позивач просить суд:

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_4 та військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення перерахунку грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_6 ;

зобов`язати військову частину НОМЕР_4 та військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_6 ;

стягнути з військової частини НОМЕР_4 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок);

стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 25 червня 2020 року № 94-РС його - старшого сержанта ОСОБА_1 прийнято на військову службу та призначено командиром господарчого відділення взводу забезпечення реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_4 з укладанням контракту, підписаного з командиром військової частини НОМЕР_4 , строком до досягнення граничного віку перебування на військовій службі. З 25 червня 2020 року позивача включено до списків особового складу військової частини НОМЕР_4 .

Наказом від 11 січня 2021 року №4 командиром військової частини НОМЕР_4 призначено позивача на іншу посаду - командиром господарчого відділення взводу забезпечення гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_4 у зв`язку зі скороченням штатів.

У подальшому позивач дізнався про видання наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року № 18-РС (по особовому складу) про увільнення його із займаної посади та призначення командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 .

Як зазначає позивач, 29 червня 2021 року на підставі наказу №137 від 29.06.2021 року без особистої згоди його було направлено для подальшого проходження служби до нового місця служби - до військової частини НОМЕР_6 ( АДРЕСА_5 ).

30 червня 2021 року позивач прибув до військової частини НОМЕР_6 і на підставі наказу №126 від 30.06.2021 року був призначений командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 1 реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 .

04 серпня 2021 року наказом №154 від 04.08.2021 року був увільнений від займаної посади та призначений на посаду командира відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу технічного забезпечення 1 реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 .

28 жовтня 2021 року наказом №215 від 21.10.2021 року був увільнений від займаної посади та призначений на посаду командира відділення розбирально-складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти.

Водночас, не погоджуючись із переміщенням по службі, позивач оскаржив наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року № 18-РС у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року по справі №420/11949/21, визнано протиправними та скасовано п.9 наказу військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС (по особовому складу) про увільнення ОСОБА_2 із займаної посади та призначення командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 ; наказ військової частини НОМЕР_4 від 29.06.2021 року, яким ОСОБА_2 , командира господарчого відділення взводу забезпечення реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_4 , призначеного на посаду командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 визнано вважати таким, що 29.06.2021 року здав посаду та направлений для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_6 ( АДРЕСА_5 ) та виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.

Однак, позивач вважає, що відповідачі - військова частина НОМЕР_4 та військова частина НОМЕР_2 не виконали рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року (справа №420/11949/21), яке вступило в законну силу.

На переконання позивача, відповідачі допустили протиправну бездіяльність, яка полягає у не проведенні перерахунку різниці грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_6 .

У своїх доводах позивач посилався на те, що у зв`язку з тим, що наказ командира в/ч НОМЕР_4 від 29.06.2021 року, яким його було переміщено до в/ч НОМЕР_6 , визнано протиправним та скасовано, позивачу завдана шкода, а саме недовиплата грошового забезпечення у розмірі 10141,57 грн за період з 30.06.2021 року по 20.05.2022 року.

Так, позивач вказує, що у квітні, травні, червні 2021 року в/ч НОМЕР_4 виплачувала йому грошове забезпечення у розмірі 13799,25 грн. Проте, з 30 червня 2021 року після переміщення до в/ч НОМЕР_6 грошове забезпечення виплачувалося у розмірі 12852,44 грн включно до 20 травня 2022 року.

На підставі викладеного, 10.06.2022 року позивач звернувся з рекомендованим листом до відповідача - в/ч НОМЕР_4 та просив виплатити йому різницю грошового забезпечення за кожен місяць після незаконного переміщення, яка склала: 13799,25 грн - 12852,44 грн = 947,81 грн. (за один місяць) та 10141, 57 грн. за період з 30.06.2021 року по 20.05.2022 року.

Однак, як зазначає позивач, відповіді на вказане звернення він не отримав, тому 16.09.2022 року звернувся до в/ч НОМЕР_4 із повторною заявою, але відповіді знову не отримав. У зв`язку з чим звернувся зі скаргою до командування військово-морських сил Збройних Сил України про вжиття заходів щодо неналежного виконання чинного законодавства в/ч НОМЕР_4 і просив надати відповідь на заяви від 10.06.2022 та 16.09.2022.

Наприкінці грудня 2022 року, як зазначає позивач, він отримав відповідь від командира в/ч НОМЕР_4 за № 182/5353 від 07.12.2022 року, в якій було сказано, що у командування в/ч НОМЕР_4 відсутні законні підстави щодо нарахування різниці грошового забезпечення.

16.01.2023 року позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_2 рекомендованим листом з проханням зробити перерахунок грошового забезпечення. 17 березня 2023 року отримав відповідь за № 724/1055 від 20 лютого 2023 року, в якій було сказано, що "...перерахунок належного вам грошового забезпечення не є можливим. Ви маєте право оскаржити прийняте рішення у судовому порядку... ".

Таким чином вищевказані обставини слугували підставою звернення позивача до суду з даним позовом за захистом прав на належне грошове забезпечення під час проходження військової служби.

Окрім того, позивач заявив вимоги про відшкодування з відповідачів по 10 000 грн. з кожного, внаслідок завдання йому моральної шкоди, оскільки позивач зазнав негативних емоцій, змістом яких є занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України у письмовому провадженні.

28 квітня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий відповідачем - Військовою частиною НОМЕР_4 .

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує.

Відповідач вказує, що з урахуванням наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 29.06.2021 №137, яким ОСОБА_1 , командира господарчого відділення взводу забезпечення гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_4 , призначеного на посаду командира господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 визнано вважати таким, що 29.06.2021 року посаду здав та направлений для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_6 ( АДРЕСА_5 ) та виключений зі списків особового складу та усіх інших видів забезпечення. Тобто, з 29.06.2021 року по 19.05.2022 року службові обов`язки за посадою у військовій частині НОМЕР_4 позивач не виконував та військова частина НОМЕР_4 немала жодних правових відносин з позивачем у зазначений ним період за який він просить здійснити перерахунок виплат грошового забезпечення з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_6 .

Щодо стягнення моральної шкоди відповідач зазначив, що діями командування військової частини НОМЕР_4 та військовою частиною НОМЕР_2 не було порушено звичний режим, честь гідність, ділову репутацію позивача, яка могла призвести до завданню йому моральної коди.

Також відповідачем зазначено про недотримання строку звернення до суду, який відповідач обчислює з дати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року по справі №420/11949/21.

12.05.2023 року позивачем подано відповідь на відзив Військової частини НОМЕР_4 .

У відповіді на відзив позивач заперечував, зокрема, стосовно доводів відповідача щодо пропуску строку звернення до суду. Позивач зазначає, що для проведенні перерахунку різниці грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період третьою особою військовою частиною НОМЕР_6 , він звертався до відповідачів з відповідними заявами. Наприкінці грудня 2022 року від командира в/ч НОМЕР_4 за № 182/5353 від 07.12.2022 року отримав відповідь, у якій вказано про відсутність підстав нарахування різниці грошового забезпечення. Відповідь за № 724/1055 від 20.02.2023 року про відмову у перерахунку грошового забезпечення від відповідача в/ч НОМЕР_2 отримав рекомендованим листом 17.03.2023 року. Отже, позивач вважає, що строки звернення до суду з позовом про оскарження протиправних дій відповідачів ним дотримані.

25.05.2023 року від третьої особи - Військової частини НОМЕР_6 надійшла інформаційна довідка, у якій повідомляється, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 20.05.2022 №125 старшого сержанта ОСОБА_3 виключено зі списків військової частиниНОМЕР_6 та переведено до військової частини НОМЕР_9 . Станом на 24.05.2023 року заборгованість із виплати грошового забезпечення, додаткової винагороди на час воєнного стану та інших належних грошових виплат старшому сержанту ОСОБА_4 відсутня.

З боку другого відповідача - Військової частини НОМЕР_2 відзив на позовну заяву не наданий.

У відповідності з ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на заявлені позивачем вимоги, справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Як встановлено судом, позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уклав 25.06.2020 року контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу до досягнення граничного віку перебування на військовій службі. Контракт від Міністерства оборони України підписаний командиром в/ч НОМЕР_4 полковником ОСОБА_5 (а.с. 11-12).

Наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 25.06.2020 року №94-РС ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом та призначений командиром господарчого відділення взводу забезпечення реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_4 (а.с. 13).

Наказом в/ч НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС, пунктом 9, позивача відповідно до п.81,82 Положення №1153/2008 увільнено із займаної посади та призначено командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 (підстава: призначається на рівнозначну посаду за станом здоров`я - на підставі висновку ВЛК (а.с.15).

Наказом в/ч НОМЕР_4 від 29.06.2021 року №137 (по стройовій частині) старшого сержанта ОСОБА_2 , командира господарчого відділення взводу забезпечення реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_4 , призначеного наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС на посаду командира господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 , вирішено вважати таким, що 29.06.2021 року здав посаду та направлено для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_6 ( АДРЕСА_5 ). 29.06.2016 року виключити зі списків особового складу та усіх видів забезпечення (підстава: витяг із наказу в/ч НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС, акт відмови №2586/225 від 29.06.2021 року) (а.с. 19).

Наказом в/ч НОМЕР_6 від 30.06.2021 року №126 (по стройовій частині) старшого сержанта ОСОБА_2 , призначеного наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС на посаду командира господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 , з 30.06.2021 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення (а.с. 26).

Наказом в/ч НОМЕР_6 від 04.08.2021 року №154 (по стройовій частині) старшого сержанта ОСОБА_2 увільнено від займаної посади та призначено на посаду командира відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу технічного забезпечення 1 реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 (а.с. 27).

Наказом в/ч НОМЕР_6 від 28.10.2021 року №215 (по стройовій частині) старшого сержанта ОСОБА_2 увільнено від займаної посади командира відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу технічного забезпечення 1 реактивного артилерійського дивізіону та призначено на посаду командира відділення розбирально-складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти (а.с. 27).

Згідно запису у військовому квитку позивача серії НОМЕР_10 на сторінці 5, на вказаній посаді у в/ч НОМЕР_6 позивач перебував до 20.05.2022 року (наказ №125) (а.с. 16-18).

Судом встановлено, що позивач оскаржив пункт 9 наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС (по особовому складу) щодо переміщення по службі на іншу посаду у судовому порядку (адміністративна справа №420/11949/21).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року по справі №420/11949/21, яке набрало законної сили 21 лютого 2022 року, визнано протиправними та скасовано п.9 наказу військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС (по особовому складу) про увільнення ОСОБА_2 із займаної посади та призначення командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 ; наказ військової частини НОМЕР_4 від 29.06.2021 року, яким ОСОБА_2 , командира господарчого відділення взводу забезпечення реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_4 , призначеного на посаду командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 визнано вважати таким, що 29.06.2021 року здав посаду та направлений для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_6 ( АДРЕСА_5 ) та виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 14.05.2022 року №61-РС (по особовому складу), параграф 2, відповідно до п. 82 Положення осіб рядового, сержантського і старшинського складу ІНФОРМАЦІЯ_2 Сил Збройних Сил України увільнено від займаних посад і призначено до 801 Центру боротьби з підводно-диверсійними силами і засобами та протимінної боротьби цих самих сил, за пунктом 11 старшого сержанта ОСОБА_2 , командира відділення розбирально-складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти в/ч НОМЕР_11 , призначено головним старшиною батареї протикатерних ракетних комплексів. Згідно параграфу 4 цього ж наказу, старшому сержанту ОСОБА_2 присвоєно звання головний старшина (а.с. 24-25).

Згідно запису у військовому квитку позивача серії НОМЕР_10 на сторінці 5, 20.05.2022 року на підставі наказу №122 позивач зарахований на службу до в/ч НОМЕР_9 , де перебував на посаді головного старшини батареї ВОС НОМЕР_14 до 22.10.2022 року (наказ №277) (а.с. 16-18).

Наказом командира військової частини НОМЕР_9 (по стройовій частині) від 22.10.2022 року №277, головного корабельного старшину ОСОБА_3 , головного старшину 1 батареї протикатерних ракетних комплексів загону протикатерних ракетних комплексів військової частини НОМЕР_9 , ВОС-НОМЕР_14, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_9 (по особовому складу) від 13.10.2022 № 36-РС з військової служби у відставку за підпунктом "в" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закон України "Про військовий обов`язок та військову службу" (за віком - у разі досягнення граничного віку), вирішено вважати таким, що 22.10.2022 справи та посаду головного старшини 1 батареї протикатерних ракетних комплексів загону протикатерних ракетних комплексів військової частини НОМЕР_9 здав.

Цим же наказом з 22.10.2022 позивач виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_9 , знятий з усіх видів забезпечення, з 23.10.2022 з продовольчого забезпечення за Каталогом (тільки обіди) при військовій частині НОМЕР_12 , з 22.10.2022 з речового забезпечення при військовій частині НОМЕР_12 та з 22.10.2022 з фінансового забезпечення при військовій частині НОМЕР_9 та направлений для постановки на облік до ІНФОРМАЦІЯ_3

Підстава: 1) Наказ командира військової частини НОМЕР_9 (по особовому складу) від 13.10.2022 №36-РС; 2) Рапорт головного корабельного старшини ОСОБА_6 (від 22.10.2022 № 2518); 3) Обхідний аркуш головного корабельного старшини ОСОБА_6 (від 22.10.2022 № 2519) (а.с. 38).

На переконання позивача, відповідачі допустили протиправну бездіяльність, яка полягає у не проведенні перерахунку різниці грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року (дата зарахування до списків особового складу в/ч НОМЕР_6 ) по 19.05.2022 року (з 20.05.2022 року позивач зарахований на службу до в/ч НОМЕР_9 ).

Тобто, у період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року позивач перебував на службі у в/ч НОМЕР_6 .

Проте, враховуючи, що пункт 9 наказу військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС (по особовому складу) про увільнення ОСОБА_2 із займаної посади та призначення командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 , а також наказ військової частини НОМЕР_4 від 29.06.2021 року, яким ОСОБА_2 визнано вважати таким, що 29.06.2021 року здав посаду та направлений для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_6 , скасовані у судовому порядку (адміністративна справа №420/11949/21), позивач вважає, що за ним виникло право на отримання різниці грошового забезпечення у розмірі 10141,57 грн за період з 30.06.2021 року по 20.05.2022 року.

10.06.2022 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_13 із заявою, у якій просив перерахувати на його рахунок недовиплачену суму грошового забезпечення у розмірі 10141,57 грн. (а.с. 31).

Подану заяву позивач обґрунтував таким: «… У зв`язку з тим, що наказ командира № 137 в/ч НОМЕР_4 від 29.06.2021 року, яким мене, ОСОБА_1 , було переміщено до в/ч НОМЕР_6 , визнано протиправним та скасовано, мені була завдана шкода, а саме недовиплата грошового забезпечення у розмірі 10141,57 грн за період з 30.06.2021 року по 20.05.2022 року.

У квітні, травні, червні 2021 року в/ч НОМЕР_4 виплачувала мені грошове забезпечення у розмірі 13799,25 грн.

З 30 червня 2021 року після мого незаконного переміщення до в/ч НОМЕР_6 мені щомісячно виплачувалося грошове забезпечення у розмірі 12852,44 грн включно до 20 травня 2022 року. З цього моменту я був переміщений до в/ч НОМЕР_9 .

Різниця у виплаті грошового забезпечення кожного наступного місяця після мого незаконного переміщення склала: 13799,25 грн - 12852,44 грн = 947,81 грн.

Через провину в/ч НОМЕР_4 і через моє незаконне переміщення недовиплата мені грошового забезпечення склала 10141,57 грн, а саме: проміжок часу з 30.06.2021 по 20.05.2022 складає 10 місяців 21 день.

Недовиплата за 10 місяців складає: 947,81 грн * 10 місяців = 9478,10 грн.

Недовиплата за 21 день складає: 947,81 грн * 21 день / 30 днів = 663,47 грн.

Усього недовиплачено мені грошового забезпечення: 9478,10 грн + 663,47 грн = 10141,57грн (десять тисяч сто сорок одна гривня п`ятдесят сім копійок).».

16.09.2022 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_13 із повторною заявою про перерахування на його рахунок недовиплачену суму грошового забезпечення у розмірі 10141,57 грн. (а.с. 30), оскільки не отримав відповідь на заяву від 10.06.2022 року.

Листом від 07.12.2022 року вих. №182/5353 за підписом командира військової частини НОМЕР_13 позивачу надано відповідь на звернення зареєстроване 29.09.20222 року за вхід. №4819/181 щодо неповної виплати грошового забезпечення (а.с. 28).

Згідно цієї відповіді позивачу повідомлено, що у командування військової частини НОМЕР_4 відсутні законні підстави щодо здійснення даного нарахування, оскільки предметом спору (по справі №420/11949/21) було скасування наказу, стягнення моральної шкоди, проте не визнання протиправним щодо неповної виплати грошового забезпечення.

16.01.2023 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із заявою, якою просив дати вказівки відповідальним посадовим особам зробити перерахунок недовиплаченого грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 20.05.2022 року та перерахувати це грошове забезпечення на його рахунок (а.с. 33).

Листом військової частини НОМЕР_2 від 20.02.2023 року вих. № 724/1055 позивачу надано відповідь, у якій зазначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 року по справі №420/11949/21 не передбачено здійснення перерахунку грошового забезпечення, тому це не є можливим, так як заявник виконував обов`язки за посадою, яка передбачає конкретний розмір грошового забезпечення, яке було виплачене, за фактичне виконання обов`язків за посадою (а.с. 32).

Вказану відповідь - лист в/ч НОМЕР_2 вих. № 724/1055 від 20.02.2023 року про відмову у перерахунку грошового забезпечення позивач отримав рекомендованим листом через ПАТ «Укрпошта» (трек номер 419, дата оформлення 08.03.2023) (а.с. 35).

Позивач вказує, що дата отримання поштового відправлення - 17.03.2023 року, про що ним зроблено відмітку на накладній, проте начальник поштового відділення відмовився від підпису та печатки для засвідчення цього факту (а.с. 35).

Вважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_4 та військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення перерахунку грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_6 , позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

За визначенням ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній момент виникнення спірних правовідносин), проходження військової служби здійснюється:

громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;

іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній момент виникнення спірних правовідносин), громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Стаття 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регламентує питання грошового забезпечення військовослужбовців.

Так, згідно ч. 1 цієї статті, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

У відповідності з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно ч. 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 затверджений Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197) (надалі - Порядок №260).

Відповідно до пункту 3 розділу I Порядку №260, підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є:

штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина);

накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження;

накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення;

накази про присвоєння військових звань;

грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Відповідно до пункту 7 розділу I Порядку №260, розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.

За час прийняття справ і посади військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, в межах строків, визначених чинним законодавством для прийняття та здавання справ і посади, виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за останньою займаною посадою, виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.

У разі виникнення спірних питань щодо нарахування грошового забезпечення виплата здійснюється у безспірному розмірі до вирішення питань у встановленому чинним законодавством порядку.

Предметом спірних правовідносин слугувала відмова відповідачів здійснити перерахунок та виплату різниці грошового забезпечення позивача за період з 30.06.2021 року (дата зарахування до списків особового складу в/ч НОМЕР_6 ) по 19.05.2022 року (кінцева дата перебування позивача у особовому складі в/ч НОМЕР_6 , оскільки з 20.05.2022 року позивач зарахований на службу до в/ч НОМЕР_9 ).

Отже, у період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року позивач перебував на службі у в/ч НОМЕР_6 .

Водночас, як встановлено судом, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року по справі №420/11949/21, яке набрало законної сили 21 лютого 2022 року, визнано протиправними та скасовано п.9 наказу військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС (по особовому складу) про увільнення ОСОБА_2 із займаної посади та призначення командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 ; наказ військової частини НОМЕР_4 від 29.06.2021 року, яким ОСОБА_2 , командира господарчого відділення взводу забезпечення реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_4 , призначеного на посаду командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 визнано вважати таким, що 29.06.2021 року здав посаду та направлений для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_6 ( АДРЕСА_5 ) та виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.

Таким чином, враховуючи, що пункт 9 наказу військової частини НОМЕР_2 від 24.05.2021 року №18-РС (по особовому складу) про увільнення ОСОБА_2 із займаної посади та призначення командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_6 , а також наказ військової частини НОМЕР_4 від 29.06.2021 року, яким ОСОБА_2 визнано вважати таким, що 29.06.2021 року здав посаду та направлений для подальшого проходження служби до в/ч НОМЕР_6 , скасовані у судовому порядку (адміністративна справа №420/11949/21), позивач вважає, що за ним виникло право на отримання різниці грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 20.05.2022 року.

Суд погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 14 розділу I Порядку №260, грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Як вбачається з матеріалів справи, під час проходження служби на посадах у в/ч НОМЕР_6 позивач отримував грошове забезпечення у розмірі меншому, ніж на останній займаній посаді у в/ч НОМЕР_4 (а.с. 39-41).

При цьому, судовим рішенням по справі №420/11949/21 судами зроблено висновок про те, що ОСОБА_1 протиправно був переміщений для проходження служби в іншу місцевість без врахування стану його здоров`я, що значно погіршило умови проходження ним військової служби.

Наказом в/ч НОМЕР_2 від 24 травня 2021 року №18-РС позивача відповідно до п.п.81, 82 Положення №1153/2008 увільнено із займаної посади та призначено командиром господарчого відділення взводу матеріального забезпечення реактивного артилерійського дивізіону в/ч НОМЕР_6 .

Згоду на переміщення для проходження військової служби у НОМЕР_6 позивач не давав.

Крім того, таке переміщення здійснено без врахування ВЛК №271 від 26 лютого 2021 року, згідно якого ОСОБА_1 має діагноз: деформуючий артроз лівого колінного суглобу, що, в свою чергу, ускладнює пересування позивача до в/ч НОМЕР_6 ( АДРЕСА_5 ).

На підставі викладеного, вирішуючи цей спір, суд доходить висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів пункту 14 розділу I Порядку №260 для проведення позивачу перерахунку грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_6 .

Відповідно до пункту 15 розділу I Порядку №260, грошове забезпечення не виплачується:

за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати;

якщо виплачуються академічні стипендії;

за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше;

за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;

за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату);

за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом;

за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

При вирішенні цієї справи обставин, передбачених пунктом 15 розділу I Порядку №260, для невиплати позивачу за спірний період грошового забезпечення у належному розмірі судом не виявлено та відповідачем не наведено.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про протиправність дій військової частини НОМЕР_4 та військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку та виплати різниці грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_6 .

Доказів того, що військова частина НОМЕР_4 не включена до розпорядників бюджетних коштів до суду не надано.

Як зазначено у п. 8 розділу I Порядку №260, грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Таким чином, враховуючи, що позивач до переміщення за Наказом в/ч НОМЕР_2 від 24 травня 2021 року №18-РС перебував на посаді та проходив службу у військовій частині НОМЕР_4 , де отримував грошове забезпечення, суд вважає необхідним для належного захисту порушених прав позивача зобов`язати військову частину НОМЕР_4 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_6 .

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Позивач заявив вимогу про стягнення з військової частини НОМЕР_4 та військової частини НОМЕР_2 моральної шкоди в розмірі по 10 000 гривень з кожного відповідача, обґрунтовуючи завдану шкоду тим, що позивач, є публічною особою, займається громадською діяльністю, є членом Всеукраїнської громадської організації "Спілка офіцерів України"; моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із порушенням умов контракту та порядку проходження служби у Збройних силах України, порушення в особливий період прав позивача як особи, що є учасником бойових дій; складання, видача службовими особами завідомо неправдивих офіційних документів, інша підробка документів тощо; неправомірні дії відповідачів призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушились стосунки з оточуючими людьми, негативно вплинули на стан здоров`я, викликали страждання та спричинили інші негативні наслідки.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України) (п.57).

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз.2 п.5 постанови).

Суд вважає, що у даній справі позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання моральної шкоди, які повинні ґрунтуватися на відповідних доказах, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, розміру моральної шкоди, не зазначено, на яких критеріях розрахунку базується заявлена позивачем до відшкодування сума у розмірі 10 000,00 грн. з кожного відповідача.

Отже, у задоволенні позовних вимог у цій частині позову належить відмовити.

Що стосується доводів позивача про те, що в порушення діючого законодавства відповідачі не виконали рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року (справа №420/11949/21), яке вступило в законну силу на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2022 року, а тому відповідальні особи військових частин можуть бути притягнуті до кримінальної відповідальності за ст. 382 Кримінального кодексу України за невиконання рішення суду.

Суд зазначає, що обставини щодо виконання судового рішення у справі №420/11949/21 не входять до предмета доказування у даній справі, а процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішуються у порядку, передбаченому розділом ІV КАС України. Зокрема, статтею 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Щодо стосується доводів відповідача стосовно того, що вимоги позивача заявлені з порушенням строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Разом із позовною заявою до суду надана заява про поновлення строку звернення до суду, в якій позивач зазначає, що наприкінці грудня 2022 року він отримав відповідь від командира в/ч НОМЕР_4 за № 182/5353 від 07.12.2022 року, в якій було сказано, що у командування в/ч НОМЕР_4 відсутні законні підстави щодо нарахування різниці грошового забезпечення. Відповідь за № 724/1055 від 20.02.2023 року про відмову у перерахунку грошового забезпечення від відповідача в/ч НОМЕР_2 отримав рекомендованим листом 17.03.2023 року, де розписався за нього у поштовому відділенні міста Одеси 65034, тому позивач вважає, що строки звернення до суду з позовом про оскарження протиправних дій відповідачів не пропустив, оскільки звернувся 30.03.2023 року.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України у редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні

Водночас, суд наголошує, що відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року.

З огляду на вказане, доводи відповідача - в/ч НОМЕР_4 щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими.

Відповідний правовий висновок було викладено й у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року по справі № 300/4201/22, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин, судом не встановлено.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 року № 3674-VI, позивач був звільнений від сплати судового збору, відповідно, підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні. Інші судові витрати не заявлені.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 122, 139, 165, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), за участю третьої особи - Військової частини НОМЕР_6 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_4 та військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку та виплати різниці грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_6 .

Зобов`язати військову частину НОМЕР_4 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30.06.2021 року по 19.05.2022 року (включно) з урахуванням попередньо сплаченої суми грошового забезпечення за цей період військовою частиною НОМЕР_6 .

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук