Справа № 360/483/21
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року справа №360/483/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В., Сіваченка І.В., секретаря судового засідання Передерій Є.О., за участю представника відповідача Тичиніна Я.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 у справі № 360/483/21 прийнятою за результатами розгляду апеляційної скарги Луганської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії від 23.11.2020 № 37, наказу про звільнення від 24.12.2020 № 2046 к, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул, -

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2021 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до суду з позовом до Луганської обласної прокуратури (далі також відповідач 1), Офісу Генерального прокурора (далі також відповідач 2), в якому, з урахуванням уточнень, просила суд: - визнати протиправним та скасувати рішення Першої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 23.11.2020 № 37 Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора ОСОБА_1 ; - визнати протиправним та скасувати наказ в.о. керівника Луганської обласної прокуратури від 24.12.2020 за № 2046 к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Лисичанської місцевої 26 прокуратури Луганської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру; - поновити ОСОБА_1 в органах Луганської обласної прокуратури на рівнозначній (рівноцінній) посаді прокурора Лисичанської місцевої прокуратури з 01.01.2021, зарахувавши час вимушеного прогулу у загальний строк служби в органах прокуратури України; - стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.01.2021 по дату винесення судового рішення.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 360/483/21 позов задоволено частково, внаслідок чого судом визнано протиправним та скасовано рішення Першої кадрової комісії з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 23.11.2020 № 37 Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. керівника Луганської обласної прокуратури від 24.12.2020 за № 2046к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Лисичанській окружній прокуратурі Луганської області. Зобов`язано Луганську обласну прокуратуру та Офіс Генерального прокурора прийняти всі необхідні рішення, здійснити дії щодо поновлення порушеного права ОСОБА_1 на продовження публічної служби в органах прокуратури на прокурорських посадах відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Стягнуто з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2021 по 17.06.2021 у сумі 124437 гривень 84 копійки з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 14190 гривень 28 копійок з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Луганською обласною прокуратурою, Офісом Генерального прокурора було подано апеляційні скарги на рішенням суду першої інстанції, в яких просили скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 року задоволено апеляційні скарги Луганської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 360/483/21 , скасовано рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 360/483/21 та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії від 23.11.2020 № 37, наказу про звільнення від 24.12.2020 № 2046 к, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Позивач звернувся до апеляційного адміністративного суду із заявою про перегляд постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 року за виключними обставинами. У заяві позивач просив за результатами перегляду скасувати постанову суду та винести нову, якою відмовити відповідачам у задоволені апеляційної скарги.

В обґрунтування необхідності перегляду рішення суду за виключними обставинами заявник зазначив, що мотивуючи своє рішення, Перший апеляційний адміністративний суд, послався на пункт 6 Розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону «Про внесення змін», відповідно до якого з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, процедура звільнення позивача, невід`ємною частиною якої є дотримання вимог щодо попередження про можливе вивільнення, досліджувалася судом апеляційної інстанції з урахуванням пункту 6 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону «Про внесення змін» і даний пункт до позивача було застосовано, про що прямо зазначено в постанові суду.

Водночас, Перший апеляційний адміністративний суд констатував, що запровадження законодавцем такого механізму реформування органів прокуратури України безперечно є втручанням у приватне життя особи прокурора у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року в аспекті умов проходження публічної служби (професійної діяльності).

Проте, таке втручання у даному випадку прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну ціль - відновлення довіри суспільства до функціонування органів прокуратури України.

01 березня 2023 року Конституційний Суд України визнав неконституційним пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону «Про внесення змін», який унормовує відносини з попередження прокурорів про можливе майбутнє звільнення з посади (рішення від 01.03.2023 № 1-р(ІІ)/2023 у справі № 3-5/2022 (9/22) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо гарантій незалежності прокурора, далі - рішення від 01.03.2023).

Як у рішенні від 01.03.2023, так і у попередніх своїх рішеннях Конституційний Суд України констатував, що прокуратура з 30.09.2016 як інститут є елементом загальної системи правосуддя (судова гілка влади), у той час як Верховна Рада України є органом законодавчої влади і не може шляхом ухвалення законів звільняти окремого працівника або певні категорії працівників та повідомляти їх про можливе звільнення, що уданій справі мало місце відносно позивача.

Конституційний Суд України зазначив, що оспорюваний припис є одним зі складників спеціального порядку звільнення суб`єкта звернення та інших прокурорів із посад.

Оскільки Конституція України не містить припису, що наділяє Верховну Раду України повноваженням ухвалювати правозастосовні акти у процедурі звільнення ОСОБА_2 , іншого конкретного прокурора або всіх прокурорів із їхніх посад, зокрема у спосіб персонального попередження прокурора законом про можливе майбутнє звільнення, є підстави вважати, що оспорюваний припис Закону «Про внесення змін» Верховна Рада України ухвалила за межами своїх конституційних повноважень.

Також у заяві зазанчено, що частково задовольняючи позовні вимоги у даній справі, суд першої інстанції виходив з аналогічних міркувань і в основу рішення було покладено принцип верховенства права.

Водночас, з огляду на те, що жодне з процедурних положень Закону "Про внесення змін" станом на момент перегляду рішення судом апеляційної інстанції не було визнане неконституційним, рішення Луганського окружного адміністративного суду було скасоване Першим апеляційним адміністративним судом, а в основу постанови було покладено принцип законності.

Від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на заяву та від Луганської обласної прокуратури заперечення на заяву в яких просили відмовити у задоволені заяви позивача.

В обґрунтування відзиву та заперечень зазначено, що позивач на виконання пункту 10 Порядку № 221 Генеральному прокурору подано заяву встановленої форми про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

З огляду на це, позивачем надано персональну згоду на те, що у разі прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації, її буде звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (відповідно до вимог підпункту 2 пункту 19 розділу II Закону№ 113-ІХ).

Така згода є усвідомлення наслідків неуспішного проходження атестації. За таких умов подання заяви - право прокурора, а не обов`язок, а при її поданні прокурор діяв у межах закону з дотриманням вимог Порядку проходження прокурорами атестації у рамках реформування органів прокуратури.

Таким чином, обставини справи, що розглядалися Конституційним Судом України, та обставини справи №360/483/21 за позовом ОСОБА_1 не є подібними.

Відповідачі наголошують, що юридичним фактом, шо зумовлює звільнення позивача на підставі зазначеної норми (пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»), є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

У п. 2 резолютивної частини рішення Конституційний Суд України зазначив, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19.

З огляду на викладене рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1 -р(ІІ)/2023 не поширюється на спірні правовідносини у цій справі, які виникли та припинилися до ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Таким чином, дія окремого положення пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(ІІ)/2023, втратила чинність 01.03.2023.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(ІІ)/2023 норми Закону № 113-ІХ, які були застосовані судом апеляційної інстанції у справі, неконституційними не визнавалися.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував.

Інші сторони та їх представники у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у їх відсутність.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи заяви, встановив наступне.

Надаючи правову оцінку доводам заяви, обставинам справи та фактам, суд зазначає наступне.

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 справа № 3-5/2022(9/22) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури(щодо гарантій незалежності прокурора), визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року № 113-IX.

Конституційний Суд України у п.3.3, 3.4 мотивувальної частини рішення зазначив, зокрема, що згідно з оспорюваним приписом Закону № 113 „з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади . Отже, оспорюваний припис Закону № 113 є одним зі складників спеціального порядку звільнення суб`єкта права на конституційну скаргу та інших прокурорів із посад.

Аналіз конституційних норм у їх посутньому взаємозв`язку, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави для висновку, що Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні не є суб`єктом правозастосування та не повноважна ухвалювати акти права або в інший спосіб долучатись до правозастосування у процедурі призначення та звільнення певної особи або групи осіб із посад за винятком випадків, коли за Конституцією України Верховну Раду України наділено відповідними повноваженнями.

З огляду на сучасні інституційне місце прокуратури в загальній системі правосуддя та функції прокурора в механізмі захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважав, що дії та рішення органу законодавчої влади мають відповідати конституційним принципам, зокрема принципові поділу державної влади. Тому Верховна Рада України може втручатись в організацію та діяльність органів і посадових осіб загальної системи правосуддя лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією України, із урахуванням потреби в дотриманні незалежності прокурора, що є однією з гарантій неупередженого та ефективного здійснення ним своїх повноважень.

Оскільки Конституція України не містить припису, що наділяє Верховну Раду України повноваженням ухвалювати правозастосовні акти у процедурі звільнення ОСОБА_2 , іншого конкретного прокурора або всіх прокурорів із їхніх посад, зокрема у спосіб персонального попередження прокурора законом про можливе майбутнє звільнення, є підстави вважати, що оспорюваний припис Закону № 113 Верховна Рада України ухвалила за межами своїх конституційних повноважень.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваний припис Закону № 113 є таким, що суперечить статті 6, частині другій статті 19, частині другій статті 85, частині другій статті 131-1 Конституції України.

Також, Конституційний Суд України зазначив у п.4.1, 4.2, 4.3 мотивувальної частини рішення, зокрема, що оспорюваний припис Закону № 113 мав не лише бути доступним для учасників суспільних відносин, а також відповідати принципові верховенства права (правовладдя), зокрема такому складнику цього принципу, як юридична визначеність, що полягає, з-поміж іншого, в чіткості та зрозумілості норм права, передбачності їх змісту та можливих наслідків застосування або іншої форми реалізації цих норм права.

Отже, оспорюваний припис Закону № 113 у посутньому зв`язку з окремими приписами пунктів 7 та 19 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113 можна тлумачити та застосовувати і як повідомлення про можливе майбутнє звільнення суб`єкта права на конституційну скаргу та будь-якого іншого прокурора з посади, і як пропозицію щодо можливого подальшого працевлаштування будь-якого прокурора на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну або окружну прокуратуру на підставі відповідної заяви про переведення та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Унаслідок чого використання в оспорюваному приписі Закону № 113 слів „можливе майбутнє звільнення призвело до суперечливості його змісту, оскільки суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор із моменту набрання чинності (25 вересня 2019 року) оспорюваним приписом Закону № 113 могли вважати, що цей припис є або повідомленням про наступне неминуче звільнення з посади прокурора, або, з огляду на використання у ньому слів „можливе та „майбутнє, що звільнення в подальшому могло бути не застосоване та розраховувати за певних умов на подальше перебування на посаді прокурора.

Отже, суб`єкт права на конституційну скаргу та будь-який інший прокурор, на яких було поширено дію оспорюваного припису Закону № 113, не мали можливості чітко зрозуміти зміст, передбачити юридичні наслідки його застосування та спланувати свої подальші дії.

Оцінюючи на конституційність оспорюваний припис Закону № 113, Конституційний Суд України також ураховував використання у ньому слів „персонально попереджені без указівки на персональні дані ОСОБА_2 або іншого прокурора, якого попереджають „про можливе майбутнє звільнення з посади.

Конституційний Суд України зважав на застосування у законах та інших нормативних актах знеособлених (деперсоналізованих) приписів, адресатами яких є всі учасники суспільних відносин, тобто „усі та кожен або чітко визначені особи, зокрема всі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур. Подібне знеособлення приписів є притаманним нормативним актам права.

Проте оспорюваний припис Закону № 113 містить як окремі ознаки акта правозастосування, тобто індивідуального акта права, адресованого прокуророві, якого попереджають „про можливе майбутнє звільнення з посади, так і ознаки знеособленого нормативного припису, що не містить жодних персональних даних.

На підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку п.4.4 мотивувальної частини рішення, що сукупність наведених міркувань дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що оспорюваний припис Закону № 113 не відповідає конституційному принципові верховенства права в аспекті вимоги юридичної визначеності, унаслідок чого цей припис не можна вважати „правом у державі, керованій верховенством права (правовладдям). Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваний припис Закону № 113 суперечить частині першій статті 8 Основного Закону України.

У пункті 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України визначено, що пункт 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Частиною 2 статті 152 Конституції України установлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зі змісту статті 152 Конституції України слідує, що Конституційний Суд України може самостійно визначати строк втрати чинності актом (його окремими положеннями).

Відповідно до частини 1 статті 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII Конституційний Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

У Рішенні Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 не сформульовано юридичної позиції стосовно правових наслідків визнання неконституційним положення пункт 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року № 113-IX.

Рішення не містить будь-якого іншого визначеного Судом порядку його виконання.

У п.4.4 мотивувальної частини рішення зазначено, що особа, якій завдано матеріальної та моральної шкоди внаслідок застосування оспорюваного припису Закону № 113, має право на її відшкодування у разі визнання оспорюваного припису Закону № 113 неконституційним.

Водночас за позицією Конституційного Суду додаткове визначення у рішеннях, висновках Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абзац шостий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 № 15-рп/2000).

За таких обставин, Рішення Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 не має ретроактивної дії та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

За загальним правилом чинність закону (його окремих положень) припиняється в цілому або в окремій частині: а) законодавчим органом, шляхом прийняття відповідного закону (про внесення змін до закону, вилучення положень закону тощо); б) за рішенням Конституційного Суду України у разі визнання неконституційним закону або окремих його положень.

Відповідно до цього принципу повноваженнями на прийняття змін в законодавство чи заповнення прогалин внаслідок визнання законів чи інших нормативних актів неконституційними наділений парламент, як єдиний орган законодавчої гілки влади.

Згідно з частиною 1 статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Частиною 6 статті 361 КАС України передбачено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

Приймаючи до уваги, що пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення Конституційного Суду України визначено, що положення підпункту 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Спірні правовідносини між сторонами виникли до зазначеної дати.

Крім того, підпункт 6 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визначив, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Як встановлено судом, 07 жовтня 2019 року позивачем подано заяву Генеральному прокурору про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

Отже, на виконання вимог Закону № 113-IX позивач подав заяву у встановлений строк за визначеною формою, у зв`язку з чим його допущено до проходження атестації прокурорів. У цій заяві позивач підтвердив своє бажання пройти атестацію, вказав на ознайомлення та погодження з усіма умовами та процедурами проведення атестації, що визначені Порядком № 221, зокрема, й щодо того, що в разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком № 221, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених пунктом 19 розділу II Закону № 113-IX, його буде звільнено з посади прокурора. В іншому разі позивач мав повне право відмовитися від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого він не зробив.

Позивач погодився зі встановленими умовами та правилами щодо переведення на посаду та проведення атестації.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що Рішення Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 справа № 3-5/2022(9/22) на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №4819/49/19 викладений висновок, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Аналогічна позиція Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо оцінки, як виключної обставини, рішень Конституційного Суду України, викладена, зокрема у постановах від 20 лютого 2023 року у справі № 822/55/17, від 25.07.2019 у справі № 804/3790/17, від 23.12.2020 у справі № 825/3135/15-а, від 28.10.2020 у справі № 823/2372/17 та інш., а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи.

Крім того, суд ураховує, що частиною 1 ст. 2 КАС України регламентовано, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналізуючи приписи пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України, суд дійшов висновку, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане.

У даному випадку, спірне рішення не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.

Зазначена правова позиція підтримана Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.02.2021 у справі № 808/1628/18,від 22 грудня 2021 року справа №806/4915/15

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Згідно з частиною 4 статті 368 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 369 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими або виключними обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції. З набранням законної сили новим судовим рішенням в адміністративній справі втрачають законну силу судові рішення інших адміністративних судів у цій справі.

Керуючись статями 310, 321, 325, 328, 329, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 у справі № 360/483/21.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня проголошення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 07 червня 2023 року.

Суддя доповідач Е.Г. Казанчеєв

Судді А.В. Гайдар

І.В. Сіваченко