Справа № 160/12338/23
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2023-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
05.06.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява арбітражного керуючого розпорядника майна Комунального підприємства Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Дніпропетровської обласної ради Гольчановського Григорія Сергійовича до Головного державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства (м. Одеса) Куліковської Альони Олександрівни, стягувач Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, боржник Комунальне підприємство Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Дніпропетровської обласної ради, в якій позивач просить суд:
- визнати дії Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Куліковської А.О. про поновлення виконавчого провадження ВП №67532552 та арешт коштів боржника неправомірними;
- скасувати постанову ВП №67532552 від 21.03.2023, що видана Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Куліковської А.О., про поновлення виконавчого провадження з примусового виконання вимоги ГУ ДПС № Ю-10/У від 29.09.2021;
- скасувати постанову ВП №67532552 від 18.04.2023, що видана Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Куліковської А.О., про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритому рахунку КП ВВУВКГ ДОР, в межах виконавчого провадження - ВП №67532552 про стягнення на користь ГУ ДПС у Дніпропетровської обл., - 770990,42 грн (848335,46 грн в межах виконавчого провадження).
В обґрунтування поданої заяви позивач зазначає, що 19.11.2021 відкрито виконавче провадження №67532552 з примусового виконання вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ю-10/У від 29.09.2021 про стягнення коштів з Комунального підприємства Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Дніпропетровської обласної ради. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Куліковською А.О., на підставі ст. 56 Закону України Про виконавче провадження 18.04.2023 винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику Комунальне підприємство Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Дніпропетровської обласної ради у межах суми боргу 770990,42 грн. Позивач зазначає, що на даний вид вимог у сумі 770 990,42 грн зі сплати ЄСВ, відповідно до вимоги №Ю-10 від 29.09.2021, розповсюджується дія мораторію, тому, відповідно до ч. 3 ст. 41 КУзПБ забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій, а виконавче провадження підлягає зупиненню відповідно до статті 34 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, 22.05.2023 з рахунків боржника КП «ВВУВКГ» ДОР», було стягнуто 138757,05 грн. Отже, незважаючи на мораторій та заборону стягнення державним виконавцем продовжується стягнення коштів з рахунку боржника.
Позивач наголошує, що в той же час, працюючі працівники підприємства боржника не отримують заробітну плату з причин арешту коштів на рахунках боржника, і можуть недоотримати виплату заробітної плати, у зв`язку з тим, що державним виконавцем продовжується стягнення коштів з рахунку боржника на погашення вимоги конкурсного кредитора, на вимоги якого розповсюджується мораторій. Позивач наголошує, що станом на дату складання скарги заборгованість боржника КП «ВВУВКГ» ДОР» з поточної виплати заробітної плати становить 2010965,26 грн. На підприємстві КП «ВВУВКГ» ДОР» постійно працюють більш ніж 100 осіб. Позивач наголошує, що стягнення коштів з рахунків боржника КП «ВВУВКГ» ДОР» грубо порушує не лише інтереси боржника, а й конституційні права громадян, що є працівниками КП «ВВУВКГ» ДОР».
Разом з тим, позивач наголошує, що КП «ВВУВКГ» ДОР» належить до підприємств соціальної інфраструктури та здійснює забезпечення всіх категорій споживачів послугами з централізованого водопостачання, згідно вимог ДЄСТ 2874-82 Вода питна, м. Верхньодніпровськ, смт. Новомиколаївка, с. Перше Травня Верхньодніпровського району та забезпечує послугами з централізованого водовідведення споживачів м. Верхньодніпровськ, здійснюючи забір стічних вод, їх очищення на очисних спорудах, з доведенням якості очистки стічних вод, які скидаються у р. Дніпро. Основним джерелом фінансування є власні кошти, для забезпечення безперебійної подачі водопостачання та водовідведення споживачам і нормального функціонування підприємства та ведення господарської діяльності, необхідно щоденно закуповувати ПМС, матеріали, деталі, запчастини, механізми, обладнання та інше.
Позивач наголошує, що продовження стягнення та накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритому рахунку, унеможливлює виплату поточної заробітної плати, що ще більше призведе до збільшення заборгованості та завдає шкоду працівникам підприємства та усім без винятку жителям міста Верхньодніпровськ та смт. Новомиколаївка, с. Перше Травня, оскільки зумовить відсутність водопостачання питної води та прийняття стічних вод, що в свою чергу матиме негативні наслідки для усіх сфер життєдіяльності міста, що в подальшому призведе до масштабної екологічної катастрофи, а продовження протиправного стягнення коштів з рахунку боржника призведе до порушення інтересів усіх без винятку жителів міста Верхньодніпровськ та смт. Новомиколаївка, с. Перше Травня, оскільки зумовить відсутність водопостачання питної води та прийняття стічних вод, що в свою чергу матиме негативні наслідки для усіх сфер життєдіяльності міста, що в подальшому призведе до масштабної екологічної катастрофи; порушення прав та інтересів робітників підприємства; порушення інтересів кредиторів в межах справи про банкрутство; накопичення заборгованості з заробітної плати; накопичення заборгованості перед контрагентами за надані поточні послуги підприємству, що як наслідок може призвести до відкриття ліквідаційної процедури та визнання боржника банкрутом.
Позивач відзначає, що зупинення стягнення з рахунків КП «ВВУВКГ» ДОР» не завдасть шкоди кредиторам, та зможе надати можливість здійснювати господарсько-фінансову діяльність, погашати поточні зобов`язання, та виплату заборгованості з заробітної плати.
Цією ж ухвалою роз`яснено позивачу, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства у межах справи про банкрутство Комунального підприємства «Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради» за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України та Кодексом України з процедур банкрутства.
Відповідно до ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Вирішуючи заяву про забезпечення позову по суті, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 150 КАС України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Частина 1 статті 151 КАС України визначає види забезпечення позову, згідно з якою позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9 та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ» від 06.03.2008 №2, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
З викладеного слідує, що забезпечення адміністративного позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Крім того, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Слід зазначити, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Розпорядник майна у своїй заяві як на підставу зупинення стягнення коштів з рахунків боржника посилається на те, що накладення арешту на рахунок боржника, який призначений для зарахування заробітної плати, унеможливлює отримання належної частини заробітної плати та інших виплат згідно норм діючого законодавства України, що призводить до порушення конституційних прав громадянина. Однак, здійснення погашення заборгованості з виплати заробітної плати унеможливлюється накладеними арештами на рахунки боржника.
Суд зазначає, що згідно ч. 5 ст. 97 Кодексу Законів про працю України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Таким чином, вбачається, що зобов`язання з виплати заробітної плати мають пріоритет перед іншими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, у тому числі тими, які виконуються в примусовому порядку виконання судових рішень.
У разі виникнення в боржника зобов`язання з виплати заробітної плати в певному розмірі, на кошти, які знаходяться на поточному рахунку боржника, у такому ж розмірі не може бути накладений арешт, а якщо він накладений, то підлягає зняттю.
Таке зняття арешту здійснюється виконавцем відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих виникнення у боржника зобов`язання з виплати заробітної плати та його розміру. Також, арешт в розмірі суми зобов`язання з виплати заробітної плати може бути знятий судом у порядку оскарження відмови виконавця зняти арешт з коштів, призначених для виплати заробітної плати (постанова Великої Палати Верховного суду від 19.05.2020 у справі №905/361/19).
Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів звернення боржника до виконавця із заявою про виникнення в нього зобов`язання з виплати заробітної плати в певному розмірі та зняття арешту з відповідної суми коштів на рахунку для виплати заробітної плати своїм працівникам.
Таким чином, наявність накладеного державним виконавцем арешту на рахунки боржника та примусове стягнення коштів з останніх не означає порушення прав працівників боржника на отримання заробітної плати, а лише вимагає від боржника вчинення певних дій.
Крім того, приписами ч. 6 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що саме господарський суд за заявою розпорядника майна скасовує арешти майна боржника чи інші обмеження щодо розпорядження його майном у разі, якщо такі арешти чи обмеження перешкоджають господарській діяльності боржника та відновленню його платоспроможності.
Разом з тим, у заяві позивач наголошує, що продовження стягнення та накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунках Комунального підприємства Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Дніпропетровської обласної ради, зокрема, призведе до накопичення заборгованості перед контрагентами за надані поточні послуги підприємству, що як наслідок може призвести до відкриття ліквідаційної процедури та визнання боржника банкрутом.
З аналізу положень Кодексу України з процедур банкрутства витікає, що підприємство, відносно якого відкрито провадження у справі про банкрутство та яке знаходиться в процедурі розпорядження майном, має право продовжувати господарську діяльність, при цьому діє мораторій на задоволення вимог конкурсних кредиторів, а виконання зобов`язань, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку.
Пункт 3 частини 14 статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства встановлює, що з моменту відкриття провадження у справі арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.
Згідно ч. 1 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства, під розпорядженням майном розуміється система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника, здійснення аналізу його фінансового стану, а також визначення наступної процедури (санації чи ліквідації).
Приписами частини 6 статті 44 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що господарський суд за заявою розпорядника майна скасовує арешти майна боржника чи інші обмеження щодо розпорядження його майном у разі, якщо такі арешти чи обмеження перешкоджають господарській діяльності боржника та відновленню його платоспроможності.
Суд звертає увагу, що посилання на існування перешкод у господарській діяльності повинно бути обґрунтовано та підтверджено належними доказами.
Позивач надав суду докази наявних на виконанні у відділі державної виконавчої служби виконавчого провадження та накладеного арешту на кошти боржника Комунального підприємства Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Дніпропетровської обласної ради.
Як вже зазначалось судом, заява про забезпечення позову мотивована порушеннями з боку державного виконавця під час вчинення виконавчих дій у вигляді винесення постанови про накладання арешту 18.04.2023. Проте, належних доказів таких порушень, які б встановлювали факти порушення закону з боку державного виконавця позивачем надано не було. Твердження позивача з приводу того, що арешт, накладений під час дії мораторію, перешкоджає господарській діяльності боржника суд оцінює критично.
Процедура розпорядження майном триває з 16.06.2022.
В ухвалі Господарського суду Дніпропетровської області від 23.05.2023 у справі №904/645/22 судом зазначено, що за 11 місяців перебування в процедурі розпорядження майном відбулося погашення заборгованості із заробітної платні за рахунок місцевого бюджету, а не рахунок господарської діяльності боржника.
Разом з тим, позивач не надав суду доказів з приводу результатів господарської діяльності Комунального підприємства Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Дніпропетровської обласної ради, а також детального аналізу впливу накладених 18.04.2023 арештів на господарську діяльність останнього.
Дослідивши наявні матеріали справи, слід дійти висновку, що на час розгляду заяви про забезпечення позову арбітражного керуючого розпорядника майна Комунального підприємства Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Дніпропетровської обласної ради Гольчановського Григорія Сергійовича не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Крім того, суд наголошує, що питання забезпечення позову, так само як і відкриття провадження у даній справі у зв`язку із захистом майнових активів боржника у процедурі примусового виконання відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства належить за підсудністю господарському суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство цього боржника.
Суд також зазначає, що сам факт подання позову не може бути підставою для його забезпечення. Водночас, при розгляді заяви про забезпечення позову не вирішується питання про правомірність дій та рішень відповідача, що є предметом оскарження. Оцінка протиправності дій останнього надається судом під час розгляду справи по суті.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що заява арбітражного керуючого розпорядника майна Комунального підприємства Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Дніпропетровської обласної ради Гольчановського Григорія Сергійовича про забезпечення позову є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 150, 151, 154, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали суду складений 06.06.2023.

Суддя О.В. Царікова