Справа № 120/3849/23
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2023-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 р. Справа № 120/3849/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в особі Управління соціального захисту населення (Правобережне) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

07.04.2023 поштою до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Мишковської Т.М., подана від імені та в інтересах позивачки ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради в особі Управління соціального захисту населення (Правобережне) про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у наданні позивачці статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі відповідного посвідчення та зобов`язання відповідача надати позивачці відповідний статус та видати відповідне посвідчення.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 17.10.2022 позивачка звернулась до Управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради із заявою про встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачу посвідчення на підтвердження цього статусу. Однак листом від 28.10.2022 за № У/08/136543 відповідач відмовив позивачці у наданні такого статусу та видачі посвідчення, посилаючись на відсутність правових підстав для встановлення членам сім`ї померлих учасників аварії на Чорнобильській АЕС статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни згідно із пунктом 1 статті 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки причина смерті таких ліквідаторів не пов`язана із захворюванням, одержаним під час перебування на фронті або в період проходження військової служби (в тому числі й на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів. Позивачка вважає надану відмову протиправною, а тому за захистом своїх порушених прав звертається до суду.

Ухвалою суду від 12.04.2023 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

01.05.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що причиною смерті батька позивачки стало захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Водночас чинним законодавством не передбачено встановлення членам сім`ї померлих ветеранів війни з числа учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

На думку відповідача, положення пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачають надання статусу члена сім`ї померлого (загиблого) ветерана війни у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, партизана, підпільника, учасника бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, лише внаслідок: поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків); захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті; захворювання, одержаного в період проходження військової служби під час воєнних дій та конфліктів; захворювання, одержаного в період проходження військової служби на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

На підтримку таких своїх доводів відповідач посилається на лист-роз`яснення Міністерства у справах ветеранів України від 16.09.2020 № 7837.05/09.1-20, відповідно якого відсутні правові підстави для встановлення дружинам померлих учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС статусу члена сім`ї загиблого (померлого) згідно із пунктом 1 статті 10 Закону, оскільки причина смерті таких ліквідаторів не пов`язана із захворюванням, одержаним під час перебування на фронті або в період проходження військової служби (в тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.

Відтак відповідач вважає, що діяв правомірно, надавши позивачці відмову у встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі відповідного посвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України)

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи та аргументи, суд встановив таке.

Відповідно до довідки Вінницької міської МСЕК № 1 серії 12 ААГ № 337922 позивачка ОСОБА_1 є особою з інвалідністю третьої групи; причиною інвалідності є інвалідність з дитинства (захворювання ОРА); інвалідність встановлена безтерміново.

Згідно з висновком МСЕК про час настання інвалідності від 11.04.2022 позивачка визнана особою з інвалідністю третьої групи, з дитинства (до 18-річного віку).

Батько позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі ОСОБА_2 ), в період з 03.10.1987 до 05.12.1987 виконував обов`язки військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується архівною довідкою № 1835 від 07.11.1992.

03.05.1993 ОСОБА_2 видано посвідчення серії НОМЕР_1 , як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія I).

У зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, ОСОБА_2 було встановлено третю групу інвалідності, а також присвоєно статус інваліда війни з наданням пільг та переваг, установлених для інвалідів Великої Вітчизняної війни згідно із Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (посвідчення серії НОМЕР_2 від 25.06.2001).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 ).

Згідно з експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії від 17.09.2021 № 7643 захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

17.10.2022 позивачка звернулася Управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради з заявою про встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни з видачею відповідного посвідчення. До заяви позивачка додала усі необхідні для вирішення цього питання документи.

За результатами розгляду вказаної заяви листом від 28.10.2022 за № У/08/136543 відповідач відмовив позивачці у встановленні такого статусу згідно із пунктом 1 статті 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та видачі посвідчення члена сім`ї загиблого ветерана війни, оскільки причина смерті батька позивачки, як ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС, не пов`язана із захворюванням, одержаним ним під час перебування на фронті або в період проходження військової служби (в тому числі й на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.

Вважаючи протиправним рішення органу соціального захисту населення про відмову у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі відповідного посвідчення, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

При вирішенні спору суд, оцінивши спірні правовідносини та встановлені обставини справи, керується такими мотивами.

Відповідно до преамбули до Закону України від 22 жовтня 1993 року № 2551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (надалі Закон № 3551-XII) цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 2 Закону № 3551-XII законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України.

Місцеві ради, підприємства, установи та організації мають право за рахунок власних коштів і благодійних надходжень встановлювати додаткові гарантії щодо соціального захисту ветеранів війни.

За змістом статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Тобто закон прирівнює до ветеранів війни зазначені категорії осіб, в тому числі інвалідів війни.

У свою чергу стаття 7 Закону № 3551-XII визначає, які хто саме вважається особою з інвалідністю внаслідок війни.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Крім того, згідно з пунктами 1 та 2 частини другої статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:

- військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;

- осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Отже, в силу приписів п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII особою з інвалідністю внаслідок війни є в тому числі військовослужбовці, які отримали інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Судом встановлено, що батько позивачки виконував обов`язки військової служби по ліквідації аварії на ЧАЕС, у зв`язку із чим отримав статус ліквідатора I категорії, а в подальшому був визнаний інвалідом третьої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, набув статус особи з інвалідністю внаслідок війни, мав право на пільги, встановлені для ветеранів війни, і на нього поширювалася дія Закону № 3551-XII.

Крім того, безспірним є той факт, що причиною смерті батька позивачки стало захворювання, пов`язане з виконанням ним, як військовослужбовцем, обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (згідно з експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 17.09.2021 № 7643).

Пунктом 1 статті 10 Закону № 3551-XII визначено, що до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

При цьому до членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, зазначених у цій статті, відносяться: батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти; утриманці загиблого (померлого), яким у зв`язку з цим виплачується пенсія.

Як зазначено у пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 20-РП/04, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Розділ II Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту" визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час, виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.

Отже, чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" поширюється також і на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та мали статус ветерана війни.

Аналогічний правовий висновок наведений у постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021 у справі № 120/3774/20-а та від 05.06.2023 у справі № 120/209/23, постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2022 у справі № 580/7953/21 та від 16.03.2023 у справі № 580/1909/22, постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2023 у справі № 480/2515/22 та інших.

Відповідно до пункту 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого".

Абзацом 2 пункту 7 цього Положення передбачено, що "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

З огляду на викладене та враховуючи, що позивачка ОСОБА_1 є особою з інвалідністю з дитинства та донькою померлого ОСОБА_2 , який був учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС і мав статус ветерана війни-особи з інвалідністю внаслідок війни, суд доходить висновку, що на позивачку поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і що вона має право на встановлення статусу та отримання посвідчення члена сім`ї загиблого, а тому відповідач неправомірно відмовив у задоволенні її заяви про встановлення такого статусу та видачу такого посвідчення.

При цьому суд не погоджується із тлумачення відповідачем норм Закону № 3551-XII таким чином, що члени сім`ї померлого військовослужбовця-учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, не мають права на встановлення статусу члена сім`ї померлого (загиблого) і отримання посвідчення члена сім`ї загиблого, оскільки смерть такої особи пов`язана із захворюванням, яке отримане внаслідок ліквідації Чорнобильської катастрофи, а не із захворюванням, одержаним в період проходження військової служби під час воєнних дій та конфліктів.

Відповідне тлумачення суд вважає помилковим, дискримінаційним і таким, що ґрунтується на неправильному розумінні дійсного змісту положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

На думку суду, визначальним в контексті цієї справи є те, що дія пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII поширюється на членів сім`ї ветеранів війни та прирівняних до них учасників бойових дій і осіб з інвалідністю внаслідок війни, смерть яких пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Посилання відповідача на лист-роз`яснення Міністерства у справах ветеранів України від 16.09.2020 № 7837.05/09.1-20 суд не враховує, оскільки листи міністерств, інших центральних органів виконавчої влади не є нормативно-правовим актами і не можуть встановлювати нові правові норми, носять лише інформаційний, рекомендаційний характер.

Водночас слід врахувати, що навіть якщо окремі положення чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не можуть вважатися однозначними, то згідно з висновками ЄСПЛ, зробленими у справі "Сєрков проти України" (№ 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року, п. 35), сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі "передбачуваності" у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці (див. рішення у справі "Горжелік та інші проти Польщі" (Gorzelik and Others v. Poland) [ВП], заява № 44158/98, п. 65, від 17 лютого 2004 року).

Отже, відмова Управління соціального захисту населення (Правобережне) у встановленні позивачці статусу члена сім`ї померлого ветерана війни за критеріями ч. 2 ст. 2 КАС України є неправомірною, відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, без дотримання принципів належного врядування у реалізації головного завдання органу соціального захисту, яким є надання соціальної допомоги громадянам, які потребують підтримки з боку держави, необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без врахування необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відтак позовні вимоги в частині визнання протиправною відмову відповідача у наданні позивачці статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі відповідного посвідчення належить задовольнити.

Крім того, оскільки оскаржувані дії відповідача не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, зважаючи на те, що право позивачки на отримання статусу члена сім`ї померлого ветерана війни підтверджується матеріалами справи, суд доходить висновку, що з урахуванням статей 5, 245 КАС України також слід зобов`язати відповідача надати позивачці вищевказаний статус та видати відповідне посвідчення встановленого зразка (із написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого").

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу положень ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Перевіривши основні доводи учасників справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, у зв`язку з задоволенням позову, судові витрати позивачки на сплату судового збору в розмірі 1073,60 грн належить стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради (як юридичної особи).

Щодо відшкодування витрат позивачки на професійну правничу допомогу, то при вирішенні цього питання суд виходить з таких мотивів.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

В силу вимог ч. 5 ст. 143 КАС України у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені (ч. 5 ст. 252 КАС України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону:

договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Частинами другою-третьою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Судом встановлено, що між позивачкою та адвокатом Мишковською Т.М. укладено Договір про надання правничої допомоги № 64/23 від 03.04.2023.

Згідно з пунктом 1.1 Договору клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання на представництво та захист його інтересів в порядку та на умовах, визначених цим Договором, в усіх судових органах, органах державної влади, правоохоронних органах, в будь-яких установах і організаціях незалежно від форм власності, відносно супроводження справи щодо адміністративних правовідносин.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що правнича допомога надається адвокатом клієнтову шляхом:

- усного та письмового консультування;

- складання проектів необхідних процесуальних документів, заяв, скарг, клопотань, претензій та позовних заяв;

- представництва та захисту інтересів клієнта в усіх судових установах, органах державної влади, правоохоронних органах тощо.

Відповідно до пунктів 4.1-4.3 Договору за надання послуг з правої допомоги клієнт сплачує адвокатові плату у формі гонорару. Розмір плати, її сума, умови та порядок внесення визначаються в додатку № 1 до цього Договору. Розрахунки між сторонами проводяться в готівковій формі. Оплата гонорару адвоката не залежить від результатів вирішення справи судом.

03.04.2023 між позивачкою та адвокатом Мишковською Т.М. підписано додаток до Договору "Умови та порядок розрахунків", згідно з якими сторони домовилися, що розмір плати (гонорару) за надання правової допомоги становить 7000,00 грн. Оплата здійснюється шляхом сплати повної суми гонорару під час підписання договору.

Відповідно до Опису виконаних у справі робіт, який складено адвокатом, за Договором про надання правничої допомоги позивачці ОСОБА_1 адвокатом виконано такі роботи:

1) вивчення документів для подання позову; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини та правових позицій Верховного Суду задля формування позиції у справі; надання консультацій; збір доказів 4 год;

2) підготовка та подання позову 3 год;

3) участь в судових засіданнях (за необхідності) 2 год (орієнтовно).

Факт оплати позивачкою гонорару адвоката підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 03.04.2023.

Таким чином, витрати позивачки в розмірі 7000,00 грн на професійну правничу допомогу доводяться належними й допустимим доказами.

Суд зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат законом покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тобто, у даному випадку, на відповідача.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.

Відповідач заперечує щодо відшкодування позивачці витрат на правову допомогу, вказуючи на те, що заявлений розмір судових витрат є неспівмірним зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та часом, необхідним на їх виконання.

Крім того, відповідач просить врахувати, що предмет спору не потребує складних правових досліджень (загалом судова практика у аналогічних спорах є сталою), вивчення великого обсягу фактичних даних та аналізу первинних документів.

Суд зауважує, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Однак суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, як зазначено у пунктах 268-269 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (див. рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), пункт 55 з подальшими посиланнями).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи, оскільки надані стороною докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 та від 31.07.2020 у справі № 301/2534/16-ц.

Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи та процесуальний порядок її розгляду (без судового засідання у письмовому провадженні), зважаючи на реальний обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту прав та інтересів позивачки в суді у зв`язку з розглядом цієї справи та враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд доходить висновку, що витрати позивачки на правову допомогу підлягають зменшенню до 5000,00 грн і такий розмір відповідатиме вимогам розумності та обґрунтованості.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, оформлену листом від 28.10.2022 за № У/08/136543, у наданні ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі відповідного посвідчення встановленого зразка.

Зобов`язати Департамент соціальної політики Вінницької міської ради в особі Управління соціального захисту населення (Правобережне) надати ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого".

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради сплачений при зверненні до адміністративного суду судовий збір в розмірі 1073,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн, а всього 6073 (шість тисяч сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Мишковська Тетяна Миколаївна (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса для листування: вул. М. Оводова, 24/1, м. Вінниця, 21050);

3) відповідач: Департамент соціальної політики Вінницької міської ради в особі Управління соціального захисту населення (Правобережне) (, місцезнаходження: вул. Соборна, 50, м. Вінниця, 21050).

Повне судове рішення складено 08.06.2023.

Суддя Сало Павло Ігорович