Справа № 480/7680/21
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 р.Справа № 480/7680/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Сумської міської ради на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 по справі № 480/7680/21 та на додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 по справі № 480/7680/21

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Сумської міської ради , Сумського міського голови

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення недоплаченої суми доходу, середнього заробітку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Сумського міського голови Лисенка Олександра Миколайовича, виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, стягнення недоплаченої суми доходу, середнього заробітку та моральної шкоди, в якому з урахуванням уточнень просив:

- стягнути з виконавчого комітету Сумської міської ради на його користь недоплачену суму доходу в розмірі 39 420,71 гривень;

- стягнути з виконавчого комітету Сумської міської ради на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку;

- стягнути з виконавчого комітету Сумської міської ради на його користь моральну шкоду в розмірі 5 000,00 гривень.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 позов ОСОБА_1 до Сумського міського голови Лисенка Олександра Миколайовича, виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, стягнення недоплаченої суми доходу, середнього заробітку та моральної шкоди задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Сумської міської ради щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 доходу за період з 01 травня 2020 року по 05 березня 2021 року.

Стягнуто з виконавчого комітету Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 не виплачену в повному обсязі суму доходу за період з 01 травня 2020 року по 05 березня 2021 року в загальній сумі 32 277 грн 23 коп.

Стягнуто з виконавчого комітету Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 в рахунок середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні 3 227 гривень.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 заяву ОСОБА_1 про стягнення судових витрат за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Сумської міської ради , Сумського міського голови Лисенка Олександра Миколайовича про визнання бездіяльності протиправною, стягнення недоплаченої суми доходу, середнього заробітку та моральної шкоди задоволено.

Стягнуто з Виконавчого комітету Сумської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань витрати, на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 у розмірі 6 000 гривень.

Не погодившись з вищевказаними рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, Виконавчий комітет Сумської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 в частині задоволення позову скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, а також скасувати додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.06.2022.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає про відсутність підстав нараховувати позивачу за період відсторонення від роботи заохочувальних виплату виді щомісячної премії та надбавки за виконання особливо важкої роботи. Також зазначає, що, оскільки позивач з заявою про здійснення йому перерахунку за період відсторонення у зв`язку з скасуванням догани не звертався, підстав для застосування ст. 117 КЗпП немає. Крім того апелянт стверджує, що в частині вимог про стягнення середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП позивачем допущено пропуск строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач з 05.05.2016 обіймав посаду начальника відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення Сумської міської ради, куди був переведений згідно з розпорядженням міського голови м. Суми № 175-к від 27.04.2016.

15.05.2020 розпорядженням Сумського міського голови № 131-Р позивач був відсторонений від виконання посадових обов`язків з 19.05.2020.

22.06.2020 розпорядженням Сумського міського голови № 233-к позивача допущено до виконання посадових обов`язків і 22.06.2020 та на підставі п. 2 цього розпорядження була нарахована заробітна плата за період відсторонення (19.05.2020-19.06.2020), виходячи з розміру посадового окладу, доплати за ранг та надбавки за вислугу років.

22.06.2020 розпорядженням № 232-к позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

25.02.2021 розпорядженням міського голови № 86-к з 05.03.2021 позивача звільнено із займаної посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

21.01.2021 рішенням Сумського окружного адміністративного суду по справі № 480/5086/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2021, за позовом ОСОБА_1 до Сумського міського голови, визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Суми від 22.06.2020 № 232-К "Про застосування до начальника відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани".

Вказане рішення набрало законної сили 13.05.2021.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час звільнення у порушення вимог ст. 116 КЗпП України остаточний розрахунок з позивачем проведений не був, тому позивач має право на стягнення недонарахованої частки заробітної плати та компенсаційних витрат відповідно до ст. 117 КЗпП України співмірно невиплаченої позивачу частки заробітної плати.

Колегія суддів з вищевказаними висновками суду першої інстанції частково не погоджується з огляду на наступне.

Суд враховує, що статтею 43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Так у відповідності до матеріалів справи розпорядженням Сумського міського голови від 15.05.2020 № 131-Р позивач був відсторонений від виконання посадових обов`язків з 19.05.2020.

Розпорядженням Сумського міського голови від 22.06.2020 № 233-к позивача допущено до виконання посадових обов`язків з 22.06.2020 та на підставі п. 2 цього розпорядження була нарахована заробітна плата за період відсторонення (19.05.2020-19.06.2020), виходячи з розміру посадового окладу, доплати за ранг та надбавки за вислугу років.

22.06.2020 розпорядженням № 232-к позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.01.2021 по справі № 480/5086/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2021, за позовом ОСОБА_1 до Сумського міського голови, визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Суми від 22.06.2020 № 232-К "Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності".

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що розпорядження міського голови м. Суми від 22.06.2020 № 232-К "Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності" не відповідає вимогам діючого законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки розпорядження міського голови м. Суми від 22.06.2020 № 232-К визнано протиправним та скасовано в судовому порядку, то позивач вважається таким, що не притягнутий до дисциплінарної відповідальності, а отже дисциплінарне провадження вважається закритим.

З огляду на протиправність рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відсторонення позивача у період з 19.05.2020 по 22.06.2020 від виконання своїх посадових обов`язків було безпідставним.

За період відсторонення заробітна плата позивачу була нарахована відповідачем з урахуванням таких складових як: посадовий оклад, надбавка за вислугу років та надбавка за посадовий ранг.

Натомість розпорядженнями міського голови м. Суми від 21.05.2020 № 183 к та від 24.06.2020 № 241-к у травні 2020 року позивачу встановлено премію у розмірі 60 % посадового окладу, а червні 2020 року 50 % посадового окладу відповідно.

Крім того, у спірний період розпорядженням міського голови від 27.01.2020 року за № 38-к позивачу також була встановлена надбавка за особливий характер роботи та за виконання особливо важливої роботи у розмірі 90 відсотків посадового окладу. (а.с. 23 т. 1).

Однак, відповідачем у період з 19.05.2020 року по 19.06.2020 року не були нараховані та виплачені позивачу премія та надбавка за особливий характер роботи з огляду на те, що позивач в цій період не виконував своїх трудових обов`язків у зв`язку з відстороненням від посади, а вказана надбавка та премія нараховується за фактом виконання роботи у відповідності до положень Колективного договору та Порядку щомісячного преміювання працівників апарату та виконавчих органів Сумської міської ради на 2020 рік.

Колегія суддів вважає дії відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати в повному обсязі без врахування премії та надбавки незаконними, оскільки чинним законодавством, зокрема, ані Законом України «Про оплату праці», ані Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не передбачено можливості зменшення заробітної плати працівнику за період безпідставного відсторонення від виконання посадових обов`язків, в тому числі в частині надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важкої роботи.

Посилання відповідача на те, що у відповідності до Порядку щомісячного преміювання працівників апарату та виконавчих органів Сумської міської ради на 2020 рік премія виплачується працівникам за фактично відпрацьований час, а у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року за № 268 надбавка за високі досягнення у праці нараховується та виплачується за фактом виконання особливо важливої роботи, а у період з 19.05.2020 ро по 19.06.2020 року позивач фактично не виконував своїх посадових обов`язків, тобто у нього були відсутні результати його праці, які роботодавцю належить оцінювати, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначеними нормативними актами не надано право зменшення працівнику зазначених виплат у разі безпідставного відсторонення від посади, при цьому позивача було відсторонено від посади із збереженням заробітної плати про що свідчить факт самостійного нарахування йому у вказаний період посадового окладу, надбавки за вислугу років та надбавки за посадовий ранг.

Доводи апеляційної скарги, що у випадку відсторонення від роботи працівнику належить виплатити середній заробіток, виходячи з заробітку за останні два місяці, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 4 ст. 72 Закону України «Про державну службу» у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов`язків в установленому порядку.

Однак у відповідності до ч. 2 ст. 3 вказаного Закону його дія не поширюється на посадових осіб місцевого самоврядування.

Враховуючи те, що позивач є посадовою особою органу місцевого самоврядування, то за таких обставин колегія суддів вважає, що положення Закону України «Про державну службу» не можуть бути застосовані до позивача.

При цьому діюче законодавство не передбачає обов`язку відповідача нараховувати середній заробіток за час відсторонення від посади посадової особи органу місцевого самоврядування, в той же час діюче законодавство не наділяє відповідача повноваженням зменшувати або виплачувати заробітну плату не в повному обсязі працівнику, якого було відсторонено від посади у зв`язку з незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії відповідача щодо невиплати позивачу в повному обсязі заробітної плати не відповідають приписам діючого законодавства.

Таким чином, з урахуванням щомісячної премії та надбавки за виконання особливо важкої роботи і місяці незаконного відсторонення позивачу належало до виплати 11 157,31 грн у травні та 16 409,35 грн у червні, що підтверджується розрахунками самого відповідача (а.с. 36-40 т. 2).

Відповідно сума заборгованості по заробітній платі позивача за період незаконного відсторонення з 19.05.2020 по 22.06.2020 становить 6 962,83 грн за травень та 10 038,35 грн за червень відповідно.

Зменшуючи належні позивачу суми до сплати за період незаконного відсторонення на вищевказані суми, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, встановлений законодавством, оскільки, як було зауважено колегією суддів, чинне законодавство не містить норм, що передбачають таке зменшення.

Крім того, позивачу були нараховані наступні виплати:

- у червні 2020 року матеріальна допомога на вирішення соціально побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати у відповідності до розпорядження міського голови від 22.06. 2020 ро за № 236-к (а.с. 28 т. 1);

- у липні 2020 року оплата щорічної основної відпустки та матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі розпорядження міського голови м. Суми від 10.07.2020 № 417 В (а.с. 29 т. 1);

- у березні 2021 року оплата щорічної основної відпустки та компенсація за невикористані дні відпустки при звільненні.

У відповідності до пп. а п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами) (далі - відпустка), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

У відповідності до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Отже, для нарахування працівнику розміру вищевказаних складових оплати праці використовувався показник середньомісячної заробітної плати, який, в свою чергу, відповідно до правил Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обраховувався виходячи з сум нарахованої позивачу у травні і червні заробітної плати.

Таким чином, оскільки позивачу було неправомірно зменшено розмір оплати праці за період незаконного відсторонення з 19.05.2020 по 22.06.2020, при обрахунку належних позивачу сум обчислення середньої заробітної плати для вказаних виплат було здійснено також без врахування всіх сум нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору (тобто, була врахована заробітна плата позивача за травень-червень 2020 року не у повному обсязі), що є порушенням Порядку № 100.

Отже, відповідачем було протиправно при здійснені вищевказаних нарахувань враховано оплату праці позивача за період незаконного відсторонення без врахування щомісячної премії та надбавки за виконання особливо важкої роботи, що, в подальшому, призвело до виплати позивачу належних йому сум у меншому розмірі, а саме:

у червні 2020 року позивачу була нарахована матеріальна допомога на вирішення соціально побутових питань у розмірі 19 241,80 грн замість належних йому 22 960,60 грн;

у липні 2020 року оплата за щорічну основну відпустку у розмірі 17 822,28 грн замість належних йому 18 880,89 грн, а матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 16 489,01 грн замість належних йому 25 919,21 грн;

у березні 2021 року оплата за щорічну основну відпустку у розмірі 3 920,00 грн замість належних йому 4 175,10 грн та компенсація за невикористані дні відпустки при звільненні у розмірі 13 328,00 грн замість належних йому 14 195,34 грн.

Вказані розрахунки підтверджені поясненнями відповідача (а.с. 37-38 т. 2 ).

На підставі вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача невиплаченої частини доходу у загальній сумі 32 277,23 грн, яка включає перелічені вище складові.

Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують з наведених вище підстав.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 цього ж Кодексу у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати усіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).

Аналіз такого правового регулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно й розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що таке тлумачення цієї норми права відповідає висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа № 480/3105/19), ухваленій у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі № 160/13220/19 зауважив, що за правилами вказаних вище нормативних актів невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням. Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Однак, за обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем відповідач ще не провів, оскільки позивачу наразі не виплачена спірна грошова компенсація, що позбавляє суд врахувати критерії оцінки розміру відшкодування, зокрема період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника.

А відтак, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні наразі належить відмовити

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 11.02.2021 по справі № 160/13220/19.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування строку звернення до суду з позовом щодо стягнення середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП України та пропуску позивач місячного строку звернення з позовом до суду, колегія суддів зазначає, що відповідно до правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 02.09.2022 у справі № 640/26290/20 строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу здійсненого повного розрахунку (частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи, що з позивачем повний розрахунок при звільненні до цього часу не проведений, то строк звернення до суду з позовом в частині стягнення середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП України позивачем не пропущений.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у задоволені даної позовної вимоги.

В частині оскарження додаткового рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 колегія суддів зазначає наступне.

Представником позивача було подано до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення судових витрат, в якій представник позивача просив стягнути понесені позивачем витрати на правову допомогу у суді першої інстанції у сумі 6 000,00 грн.

Для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні документи:

- копію договору про надання правової допомоги від 02.08.2021 № 10208/21, укладеного між АО "Маківського" та позивачем, копію акту наданих послуг від 07.09.2021, згідно якого адвокатським об`єднанням надано послуг на загальну суму 1 500 грн, що підтверджується копією рахунку № 118 від 07.09.2021 та квитанцією від 13.09.2021;

- копію договору про надання правової допомоги від 30.11.2021 № 1, укладеного між позивачем та адвокатом Бєломар К. О., копію акту наданих послуг від 21.02.2022, згідно якого адвокатом надано послуг на загальну суму 4 500,00 грн, що підтверджується копією рахунку № 1 від 21.02.2022 та квитанцією від 25.02.2022.

Згідно акту від 07.09.2021 наданих послуг по договору № 10208/21 від 02.08.2021 АО "Маківського" на виконання умов договору було здійснено розробку проекту адміністративного позову до Сумського окружного адміністративного суду по справі № 480/7680/21 1 500 грн.

Згідно акту від 21.02.2022 приймання - передачі наданих послуг до договору № 1 від 30.11.2021 про надання правової (правничої) допомоги адвокатом Бєломар К. О. на виконання умов договору було здійснено: розробку проектів процесуальних документів 2 000,00 грн та представництво інтересів в суді 2 500,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2022, прийнятим за результатами розгляду позову ОСОБА_1 по суті, позовні вимоги були задоволені частково, зокрема, за позовною вимогою про стягнення недоплаченої суму доходу в розмірі 39 420,71 грн суму 32 277,23 грн; за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку також частково на суму 3 227,00 грн; у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди відмовлено.

За правилами ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, при ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції вищевказаних положень ч. 3 ст. 139 КАС України не врахував та помилково задовольним заяву позивача про відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу в повному обсязі на заявлену позивачем суму у розмірі 6 000,00 грн.

Колегія суддів також зауважує, що відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позову ОСОБА_1 судом першої інстанції, а також скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає, що судові витрати підлягають відшкодуванню позивачу пропорційно до розміру задоволених вимог, а тому вважає за необхідне додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 скасувати в частині стягнення витрат на професійну правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн., в іншій частині додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім того, позивачем було заявлено клопотання про стягнення на його користь витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 10 000,00 грн.

Виконавчий комітет Сумської міської ради подав заяву про зменшення витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції, в обґрунтування якої зазначає, що заявлений позивачем розмір витрат не відповідає критеріям співмірності.

Щодо вказаних клопотань колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів ч. ч. 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат позивачем, зокрема, надано до суду: договір № 03/23 від 03.01.2023 про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом Бєломар К. О.; акт приймання передачі наданих послуг від 09.01.2023.

Відповідно до акту приймання передачі наданих послуг від 09.01.2023 до договору № 03/23 від 03.01.2023 про надання правової допомоги фактичний обсяг наданих адвокатом Бєломар К. О. послуг у суді апеляційної інстанції включає: ознайомлення та аналіз апеляційної скарги (1 год.); ознайомлення та аналіз оскаржуваних рішень судів (0,5 год.); прослуховування аудіозаписів всіх судових засідань у суді першої інстанції (4 год.); пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах (2 год.); пошук та аналіз нормативно правових актів, посилання на які містить апеляційна скарги (0,5 год.); складання відзиву на апеляційну скаргу (10 год.); участь у судовому розгляді справи (1 000,00 грн/1 судодень); фактичні витрати на копіювання, друк та надсилання документів. Всього 10 000,00 грн.

Надаючи оцінку заявленим витратам колегія суддів враховує розмір позовних вимог, що дана справа є справою незначної складності, що правова позиція сторін під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції не змінювалась, адвокат позивача брала участь у розгляді апеляційної скарги в режимі відеоконференції.

Колегія суддів також враховує те, що в цій справі надання правничої допомоги з приводу вирішення питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з позовом, яка є більш складною, об`ємною і потребувала більшого аналізу обставин справи та нормативно-правової бази.

Так, колегія суддів зауважує, що адвокат позивача представляла його інтереси в судах обох інстанцій, що свідчить про обізнаність представника про обставини справи, з огляду на що заявлені витрати на прослуховування аудіозаписів всіх судових засідань у суді першої інстанції (4 год.); пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах (2 год.); пошук та аналіз нормативно правових актів (0,5 год.) не відповідають вимогам співмірності та обґрунтованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, колегія суддів вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованим та співмірним за надання позивачу правової допомоги в суді апеляційної інстанції є сума 3 000,00 грн, яка відлягає відшкодуванню на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Сумської міської ради задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 по справі № 480/7680/21 скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні в сумі 3227 грн. та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

B іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 р. залишити без змін.

Додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 скасувати в частині стягнення з виконавчого комітету Сумської міської ради витрат на професійну правову допомогу в сумі 3 000,00 грн (трьох тисяч гривень нуль копійок).

В іншій частині додаткове рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 р. - залишити без змін.

Стягнути з Виконавчого комітету Сумської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань витрати на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 3 000,00 грн (три тисячі гривень нуль копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 07.06.2023 року