Справа № 280/2125/23
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року Справа № 280/2125/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора,

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Офісу Генерального прокурора (далі відповідач), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення у розмірі 361 479,78 грн. (триста шістдесят одну тисячу чотириста сімдесят дев`ять гривень сімдесят вісім копійок).

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2021 у справі № 640/1833/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2022, його поновлено на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, а також допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача середнього заробітку, однак відповідач протиправно несвоєчасно поновив позивача на роботі, тобто не виконав рішення суду у цій частині, у зв`язку з чим відповідно до вимог Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» позивач просить суд стягнути середній заробіток в розмірі 361 479,78 грн за період затримки виконання рішення, а саме з 23.12.2021 по 16.12.2022. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою від 06.04.2023 суд відкрив провадження у справі, призначив її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін; зобов`язав Офіс Генерального прокурора надати до суду довідку про нараховану та виплачену ОСОБА_1 заробітну плату за останні два місяці роботи, із зазначенням середньоденного заробітку.

25.04.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№16838), в якому представник відповідача зазначає, що процес поновлення на роботі здійснюється за наявності волевиявлення особи, тобто необхідною умовою є заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі. Представник наголошує, що Офіс Генерального прокурора неодноразово направляв листи ОСОБА_1 щодо виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2022 та поновлення його на посаді. На виконання заяви позивача щодо поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка надійшла на адресу відповідача 09.12.2022, наказом Генерального прокурора від 16.12.2022 скасовано наказ від 21.12.2019 про звільнення з посади та поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді. Крім того, представник відповідача вказує, що позивач з 18.11.2020 по 15.12.2022 працював в ГУ ДПС у Київські області, тому Офісом Генерального прокурора повністю виконано рішення суду щодо поновлення позивача на посаді з моменту звільнення з посади в податковому органі. З огляду на викладене, просить відмовити повністю в задоволенні позову.

Ухвалою від 01.06.2023 суд відмовив у задоволенні клопотання представника Офісу Генерального прокурора про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Наказом Генерального прокурора України від 21.12.2019 № 2113ц на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (з місцем постійної дислокації у місті Мелітополі) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України (а.с.55).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2021 у справі № 640/1833/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2022, визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 21.12.2019 № 2113ц; поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (з місцем постійної дислокації у місті Мелітополі) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України; ухвалено стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.12.2019 до 22.12.2021 у розмірі 731776,14 грн. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання (а.с.9-17).

Офісом Генерального прокурора були направлені листи від 02.09.2022 № 07/1/1-6838 вих-22 та від 17.11.2022 № 07/1/1-1093 вих-22 на адресу позивача з проханням прибути до Департаменту кадрової роботи та державної служби задля вирішення питання щодо виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2022 у справі № 640/1833/20 (а.с.56-58).

09.12.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про виконання рішення, до якої долучив виданий виконавчий лист про негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (а.с.62).

Наказом Генерального прокурора від 16.12.2022 № 2261ц скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2113ц про звільнення ОСОБА_1 та поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (з місцем постійної дислокації у місті Мелітополі) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25.12.2019. Підставою зазначено: заява ОСОБА_1 , рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2021, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2022, виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.02.2022 у справі № 640/1833/20. Із зазначеним наказом позивач ознайомлений 19.12.2022, про що свідчить його особистий підпис на наказі (а.с.8,60).

Листом Офісу Генерального прокурора від 20.12.2022 № 07-493-20 позивача повідомлено про зміст наказу Генерального прокурора від 16.12.2022 № 2261ц, а також поінформовано, що Державною казначейською службою України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» у червні 2022 року списано з рахунку Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 731 776,14 грн згідно із виконавчим листом від 08.02.2022 у справі № 640/1833/20 (а.с.64).

Вважаючи, що відповідач затримав виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2021 у справі № 640/1833/20 про поновлення на роботі, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із частинами першою-третьою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Положення аналогічного змісту містяться також в статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно із статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавством передбачений обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

У постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 17.06.2020 у справі №521/1892/18.

В контексті викладеного, суд вважає безпідставними доводи представника Офісу Генерального прокурора про неподання позивачем заяви на підставі статей 21, 24 КЗпП України, яка б свідчила про його бажання та волевиявлення бути поновленим на роботі, оскільки ці правові норми визначають правила поведінки особи у правовідносинах щодо укладення трудового договору, а не щодо поновлення на посаді на підставі рішення суду.

Представник відповідача зазначає, що невиконання вказаного рішення зумовлене також тим, що позивач у період з 18.11.2020 по 15.12.2022 був офіційно працевлаштований та отримував заробітну плату, через що стягнення середнього заробітку за цей період буде суперечити вимогам статті 236 КЗпП України.

Водночас суд акцентує увагу, що судове рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, за виключенням непереборних. Чинне законодавство не містить застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він перебуває на іншій службі або провадить адвокатську діяльність. Аналогічні висновки викладено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, постанові Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 420/13/21.

Як вже зазначалось судом, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Наведене корелюється з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07.10.2020 у справі № 480/69/19.

Тобто, наявність вини роботодавця у затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі не є необхідною умовою для задоволення заявлених вимог, оскільки наявність цієї вини випливає безпосередньо із норм Конституції України, згідно з якими судові рішення, які набрали законної сили належить виконувати обов`язково.

Відтак суд вважає необґрунтованим та безпідставним посилання представника відповідача в спростування підстав позову з огляду на відсутність вини Офісу Генеральної прокуратури в затримці виконання судового рішення та у невиданні наказу про поновлення позивача на посаді прокурора.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21.

Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2021 у справі № 640/1833/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2022, визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 21.12.2019 № 2113ц; поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (з місцем постійної дислокації у місті Мелітополі) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

16.12.2022 Генеральний прокурор видав наказ № 2261ц, за змістом якого наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2113ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (з місцем постійної дислокації у місті Мелітополі) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України скасовано та поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді з 25.12.2019.

Враховуючи те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2021 у справі № 640/1833/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідач був зобов`язаний виконати негайно, проте виконав його лише 16.12.2022, суд стверджує про наявність в цій справі затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді.

За таких обставин позивач має право відповідно до вимог статті 236 КЗпП України на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2021 у справі № 640/1833/20 про поновлення його на посаді.

Визначаючи період затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді, суд виходить з того, що його слід рахувати з наступного дня після постановлення такого рішення до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі.

Оскільки рішення про поновлення позивача ухвалене судом 22.12.2021, а наказ про поновлення його на роботі виданий роботодавцем 16.12.2022, відтак період затримки виконання судового рішення починається 23.12.2021 та закінчується 15.12.2022 (включно).

На підставі листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» (від 12.08.2020 № 3501-06/219, 12.08.2021 № 47-03/520) суд встановив, що кількість робочих днів за період з 23.12.2021 по 15.12.2022 (включно) становить 246 днів (2021 рік: грудень 7 днів; 2022 рік: січень 19 днів, лютий 20 днів, березень 22 дні, травень 20 днів, квітень 20 днів, червень 20 днів, липень 21 день , серпень - 22 дні, вересень - 22 дні, жовтень - 20 днів, листопад - 22 днів, грудень 11 днів).

Суд звертає увагу, що спосіб відновлення порушеного права в адміністративному судочинстві має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що у спірних правовідносинах наявна протиправна бездіяльність відповідача, що згідно з приписами діючого законодавства є підставою для стягнення з нього на користь позивач середнього заробітку за час затримки виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особипідприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом восьмим Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора від 14.04.2023 № 21-159зп середньоденна заробітна плата позивача становить 1469,43 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку позивача за час затримки виконання судового рішення про поновлення його на роботі за період з 23.12.2021 по 15.12.2022 (включно) становить 361 479,78 грн (246 робочих днів х 1 469,43 грн) та належить стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь позивача.

При розв`язанні розглядуваного спору суд також зважає на практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні по справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (заява № 44277/98) Суд, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.

Крім того, у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» (заява № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02) ЄСПЛ надав тлумачення поняттю "майно" саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якого таке поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності". При цьому, Суд зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Водночас суд бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

За приписами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості

Враховуючи положення частин першої, другої статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову.

Оскільки відповідно до положень Закону України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, в силу вимог статті 139 КАС України, судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2021 у справі № 640/1833/20 за період з 23.12.2021 по 16.12.2022 у розмірі 361 479,78 грн (триста шістдесят одна тисяча чотириста сімдесят дев`ять гривень 78 копійок).

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач Офіс Генерального прокурора, місцезнаходження: вул.Різницька, 13/15, м. Київ, 01011; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 05.06.2023.

Суддя К.В.Мінаєва