Справа № 400/3294/23
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2023-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2023 р.м. ОдесаСправа № 400/3294/23

Категорія:106020000 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В.В.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Дата складання повного тексту: 11.04.2023 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглянута згідно п.1 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі ДПП) про:

- визнання протиправною бездіяльності ДПП, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час за період з 05 грудня 2015 року по 31 серпня 2018 року;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за службу у нічний час за період з 05 грудня 2015 року по 31 серпня 2018 року;

- визнання протиправною бездіяльності ДПП, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2016 року до 31 жовтня 2017 в сумі 2 718,85 грн;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2016 року по 31 жовтня 2017 року в сумі 2 718,85 грн.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачкою пропущений строк звернення до суду.

В обґрунтування вищезазначеної ухвали суд першої інстанції зазначив, що позивач звернулася до суду у зв`язку з порушенням її прав по нарахуванню та виплати грошового забезпечення (доплати за службу у нічний час за період з 05 грудня 2015 року по 31 серпня 2018 року, індексацію з 01 березня 2016 року по 31 жовтня 2017 року). В даному випадку, виходячи з позовних вимог, предмет спору не стосується виплати всіх сум, що належали позивачу при звільненні, а строки для стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці у новій редакції ст. 233 КЗпП України не встановлені.

Тому, суд першої інстанції не застосовував, встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Позивач звернувся до суду про стягнення грошового забезпечення (доплати за службу у нічний час за період з 05 грудня 2015 по 30 квітня 2018 року, індексацію з 01 березня 2016 року по 31 жовтня 2017 року) лише в березні 2023 року, тобто з порушенням встановленого ч.5 ст. 122 КАС України строку звернення до суду.

04 квітня 2023 року позивач надала заяву про усунення недоліків позовної заяви та поновлення строків звернення до адміністративного суду. У заяві про поновлення строків, позивачка зазначила, що оскільки відповідачем не було нараховане та виплачене грошове забезпечення за період з грудня 2015 року по серпень 2018 року, у цьому випадку необхідно застосовувати редакцію КЗпП України, яка діяла на момент виникнення спірних трудових правовідносин сторін, тобто у редакції з грудня 2015 року по серпень 2018 року. Стаття 233 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення спірних трудових правовідносин у період з грудня 2015 року по серпень 2018 року містила абз.2, за яким у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, на заявлені позивачем позовні вимоги не може розповсюджуватися обмеження тримісячним строком звернення до суду з позовною заявою. Також, п.1 глави ХІХ Прикінцеві положення КЗпП України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року №1423 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 №1236" термін дії карантину на території України було продовжено до 30 квітня 2023 року.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновлення цього строку відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 і додані до неї матеріали повернуто.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення (ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року) в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги:

- суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримано строки, установлені законом, зокрема ч.5 ст. 122 КАС України, для звернення з позовом щодо не нарахування індексації, яка є складовою грошового забезпечення, та доплату за службу у нічний час. Індексація є складовою заробітної плати (додатковою заробітною платою) і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати в межах строку, встановленого ч.2 ст. 233 КЗпП України;

- як вбачається з позовних вимог, відповідачем не було нараховане та виплачене грошове забезпечення за період з грудня 2015 року по серпень 2018 року. У даному випадку необхідно застосовувати редакцію КЗпП України, яка діяла на момент виникнення спірних трудових правовідносин сторін, тобто у редакції з грудня 2015 року по серпень 2018 року. Стаття 233 КЗпП України, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних трудових правовідносин у період з грудня 2015 року по серпень 2018 року містила абз.2, за яким у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, на заявлені позивачем позовні вимоги не може розповсюджуватись обмеження тримісячним строком на звернення до суду з позовною заявою.

Відзиву на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходило.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що у п.1 глави ХІХ Прикінцевих положеннях КЗпП України, мова йшла про ті строки, які були передбачені у ст. 233 станом на березень 2020 року, коли вносилася ця норма, а саме тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк з у справах про звільнення з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Суд першої інстанції вказував, що незалежно від того, як вирішується юридична колізія між нормами Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-ІХ від 01 липня 2022 року та Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540 від 30 березня 2020 року, ст. 233 КЗпП України, а також п.1 глави ХІХ Прикінцевих положеннях Кодексу, у будь-якому випадку з 19 липня 2022 року не застосовуються до правовідносин публічної служби, оскільки застосування трудового законодавства у питаннях публічної служби в адміністративному судочинстві має лише субсидіарний характер, в тій частині, в якій воно не врегульоване спеціальним законодавством з питань публічної служби та адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки, з 19 липня 2022 року не існує окремого винятку для справ про стягнення заробітної плати, з інших справ про захист трудових прав, у такому разі, питання строку звернення до суду у спорах про проходження публічної служби (стягнення заробітної плати, зокрема) регулюється виключено ч.5 ст. 122 КАС України, а не ч.1 ст. 233 КЗпП України, а тому й ймовірне зупинення строків, передбачених ч.1 ст. 233 КЗпП України у зв`язку з продовженням дії карантину відповідно до п.1 глави ХІХ Прикінцевих положеннях Кодексу, не тягне за собою наслідок у вигляді відсутності строків звернення у справах про стягнення заробітної плати під час проходження публічної служби.

Колегія суддів не погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч.1 ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон №2232-ХІІ) військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно абз.1 ч.1 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами 2 ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Індексація грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (далі Закон №1282-ХІІ).

Згідно ст. 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

З метою реалізації вказаного Закону Кабінет Міністрів України прийняв Постанову від 17 липня 2003 року №1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" (далі Порядок №1078).

Пункт 1 цього Порядку визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Пунктом 2 Порядку №1078 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.

Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05 жовтня 2000 року №2017-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

З урахуванням вищенаведених правових норм, колегія суддів доходить висновку, що індексація є складовою заробітної плати (додатковою заробітною платою) і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як це передбачено ч.2 ст. 233 КЗпП України. До того ж на поліцейських поширюється дія КЗпП України, в тому числі вказаної статті, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належного ним суми грошового забезпечення.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 24 вересня 2020 року у справі №806/2883/17, від 11 липня 2019 року у справі №814/2789/16, від 01 грудня 2019 року у справі № 823/726/16, від 13 січня 2020 року у справі №814/1007/16.

Крім того, згідно п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" (далі Постанова №988) грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Статтею 94 Закону України "Про Національну поліцію" та Постановою №988, з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі Прядок №260).

Зокрема, Порядком №260 установлено такі додаткові види грошового забезпечення: надбавка за специфічні умови проходження служби в поліції (п.4 Порядку №260); надбавка за безперервний стаж на шифрувальній роботі (п.5 Порядку №260); надбавка за виконання функцій державного експерта з питань таємниць (п.6 Порядку №260); надбавка за службу в умовах режимних обмежень (п.7 Порядку №260); надбавка за почесне звання "заслужений" (п.8 Порядку №260); доплата за науковий ступінь з відповідної спеціальності (п.9 Порядку №260); доплата за вчене звання (п.10 Порядку №260); доплата за службу в нічний час (п.11 Порядку №260).

Таким чином доплата за службу в нічний час входить до структури грошового забезпечення, і відповідно, є його складовою.

Щодо строків звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ч.ч.1-2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст. 122 цього Кодексу.

У зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Колегія суддів зазначає, що ст. 233 КЗпП України встановлено, що строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Водночас, 19 липня 2022 року набули чинності зміни до ст. 233 КЗпП України, внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року №2352-IX (далі Закон №2352-ІХ).

Так, ч.2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній з 19 липня 2022 року) передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Тобто, у зв`язку із прийняттям Закону №2352-IX, ст. 233 КЗпП України більше не містить положень про те, що "у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком".

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року №211 (далі Постанова №211) з 12 березня 2020 року на всій території України запроваджено карантин.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" КЗпП України доповнено главою XIX, зокрема: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідно до положень Постановою №211 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів від 25 квітня 2023 року №383 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. №1236") дію карантину продовжено до 30 червня 2023 року.

За таких обставин, колегія суддів вказує, що запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених ст. 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Враховуючий наведене, колегія суддів доходить висновку, що строк звернення до суду у даній справі не є пропущеним.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що відповідно ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень, не пов`язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.

Колегія суддів вважає, що положення ст. 238 КЗпП України слід тлумачити в більш широкому розумінні, а саме в сенсі відсутності строкових обмежень для звернення до суду з позовом з приводу належної працівникові заробітної плати і відповідних державних гарантій, пов`язаних із отриманням заробітної плати.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин правила ч.5 ст. 122 КАС України, та повернув позов ОСОБА_1 .

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, при вирішені спірного питання, порушені норми процесуального права, а також висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим судове рішення, відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст. 320 КАС України, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 308, 311, ч.ч.2, 3 ст. 312, ч.4 ст. 320, ст.ст. 321, 322, 325, ч.2 ст. 328, ст. 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2023 року скасувати.

Справу №400/3294/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Миколаївського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 червня 2023 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.