Справа № 600/679/22-а
Суддя: Анісімов Олег Валерійович
Дата ухвалення: 2023-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 р. м. Чернівці Справа № 600/679/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Анісімова О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державного регіонального управління (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

1.1. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державного регіонального управління ( військова частина НОМЕР_2 ) (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплату ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 12.09.2021 по 29.12.2021;

- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 12.09.2021 до дня фактичного розрахунку 29.12.2021.

1.2. Ухвалою від 02.02.2022 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та повідомлено сторони про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

1.3. Ухвалою суду від 04.04.2022 року зупинено провадження в адміністративній справі №600/679/22-а за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державного регіонального управління (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

1.4. Ухвалою суду від 05.05.2023 року поновлено провадження в адміністративній справі №600/679/22-а за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державного регіонального управління (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача

2.1. Згідно позовної заяви представник позивача стверджує, що наказом начальника Західного регіонального управління від 16.08.2021 року № 357-ОС підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28.08.2021 року № 436-ОС виключено 11.09.2021 із списків особового складу, усіх видів забезпечення прикордонного загону.

2.2. Однак, згідно доводів представника позивача відповідачем не проведено по відношенню до позивача своєчасний повний розрахунок при звільненні, а саме при виключенні із списків особового складу 11.09.2021 року із затримкою розрахунку проведено виплату безспірних сум:

15.09.2021 року виплачено 321263,80 грн. у спосіб зарахування на рахунок установи банку, що підтверджується випискою по картці/рахунку АТ КБ «ПриватБанк», інформацією із архівної відомості особистої картки грошового забезпечення за 2021 рік та листуванням із прикордонним загоном за адвокатськими запитами (виплата включає: грошове забезпечення за 11 днів вересня 2021 року, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань 2315,00 грн.; одноразова грошова допомога при звільненні - 302955,00 грн.; заборгованість індексації грошового забезпечення у сумі 13482,57 грн. (із утриманням військового збору із загально нарахованої суми 326156,14 грн. у сумі 4892,34 грн.);

- 30.12.2021 року виплачено грошову компенсацію за піднайом (найом) житлових приміщень двома виплатами 603,02 грн. та 603,02 грн. у спосіб зарахування на рахунок установи банку, що підтверджується випискою по картці/рахунку АТ КБ «ПриватБанк»;

- 30.12.2021 виплачено заборгованість із компенсації за неотримане речове майно у сумі 91311,59 грн., у спосіб зарахування на рахунок установи банку з урахуванням утримання 1,5 % військового збору у сумі 1390,53 грн. із нарахованої суми 92 702,12 грн., що підтверджується випискою по картці/рахунку АТ КБ «ПриватБанк» та листуванням із військовою частиною за адвокатськими запитами.

2.3. Зазначає, що нормами статей 116 та 117 КЗпП України визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

2.4. Однак, вказує, що відповідачем, у порушення указаних вище норм остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням, тобто виплату всіх безспірних сум позивачу здійснив лише 30.12.2021 року.

2.5. Виходячи із вищезазначеного, за період із 12.09.2021 року по 29.12.2021 року (день фактичного розрахунку 30.12.2021 року) НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Позиція відповідача

2.6. До суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно змісту якого представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

2.7. Так, звертає увагу практику застосування Верховним Судом положень статей 116, 117 КЗпП України. Зокрема, У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №825/742/16, викладено наступну правову позицію: оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

2.8. Окрім того питання оскарження наказів, визнання протиправною бездіяльності викладено в правовому висновку в постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі №808/2122/18. Судом було встановлено, що відповідно до вимог Закону №580-VIII та Порядку №260, які є спеціальним законодавством та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та надання їм відпустки, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Також передбачено вказувати кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку в наказі про звільнення, з яким обов`язково має бути ознайомлений під підпис поліцейський та має право на його оскарження в частині або повністю. Судами першої та апеляційної інстанцій зроблено обґрунтований висновок про відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, у зв`язку з відсутністю передбаченого законодавством у нього такого обов`язку.

2.9. Наголошує, що Позивач, наказ начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 28 серпня 2021 року №438-ОС «Про виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення полковника ОСОБА_1 » не оскаржував відповідно спору на момент виключення із списків частини не існувало. Окрім того ним не подано жодного доказу на підтвердження протилежного.

2.10. У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі №802/1854/17-а зазначено, що з аналізу наведених законодавчих приписів висновується, що передбачена статтею 9-І Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» підйомна допомога не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом допомоги, яка виплачується за певних умов при переїзді військовослужбовців на нове місце військової служби в інший населений пункт. При цьому, як правильно зауважив апеляційний суд, за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Відтак, норми статті 117 КЗпП не можуть бути застосовані до затримки виплати грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, що свідчить про безпідставність заявленого позову.

ІІІ. ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

3.1. З матеріалів справи та з аргументів сторін судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України. Згідно наказу начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 16.08.2021 року № 357-ОС підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28.08.2021 року №436-ОС виключено 11.09.2021 із списків особового складу, усіх видів забезпечення прикордонного загону.

3.2. Дослідженням матеріалів справи судом також встановлено, що відповідно до виписок карткового рахунку ОСОБА_1 від 15.09.2021 року та від 30.12.2021 року Військовою частиною НОМЕР_2 на рахунок ОСОБА_1 перераховано кошти:

- 15.09.2021 року кошти в розмірі 321263,80 грн. - згідно коментаря призначення платежу зазначено - «зарплата», однак як стверджує представник позивача вказана виплата, згідно з інформацією із архівної відомості особистої картки грошового забезпечення за 2021 рік та листуванням із прикордонним загоном за адвокатськими запитами, включає: грошове забезпечення за 11 днів вересня 2021 року, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань 2315,00 грн.; одноразова грошова допомога при звільненні - 302955,00 грн.; заборгованість індексації грошового забезпечення у сумі 13482,57 грн. (із утриманням військового збору із загально нарахованої суми 326156,14 грн. у сумі 4892,34 грн.);

- 30.12.2021 року кошти двома виплатами в розмірі 603,02 грн. та 603,02 грн. - згідно коментаря призначення платежу зазначено - «заробітна плата», однак як однак як стверджує представник позивача, вказані виплати є грошовою компенсацією за піднайом (найом) житлових приміщень;

- 30.12.2021 року кошти в розмірі 91311,59 грн - згідно коментаря призначення платежу зазначено - «заробітна плата», однак як однак як стверджує представник позивача, вказана виплата є заборгованістю із компенсації за неотримане речове майно (з урахуванням утримання 1,5 % військового збору у сумі 1390,53 грн. із нарахованої суми 92 702,12 грн., що підтверджується листуванням із військовою частиною за адвокатськими запитами).

ІV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ПОЗИЦІЯ СУДУ

4.1. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

4.2. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

4.3. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XI). Зокрема, вказаний Закон визначає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Так, абзацом 1 частини 1 статті 9 цього Закону № 2011-XI передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

4.4. Разом з тим, Законом № 2011-XI не передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при звільненні. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

4.5. Вирішуючи даний спір, суд звертає увагу на те, що згідно із частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

4.6. Суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та ін.)

4.7. Оскільки у спірному випадку, спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні, що фактично визнавалось сторонами справи, тому до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, на які посилається позивач в обґрунтуванні заявлених вимог.

4.8. Отже, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

4.9. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

4.10. 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила у справі №821/1083/17 постанову, якою касаційну скаргу Комісії з ліквідації Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі залишила без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 821/1083/17 залишила без змін. У вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) [у рішенні від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України"] надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

4.11. Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони, законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

4.12. Як встановлено судом у цій справі, ОСОБА_1 з 11.09.2021 року виключено із списків особового складу, всіх видів грошового забезпечення НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

4.13. Однак, на день звільнення з позивачем не проведеного повного розрахунку, у зв`язку із чим йому не виплачено всіх належних сум грошового забезпечення.

4.14. У свою чергу, належні позивачу до виплати суми здійснені Військовою частиною НОМЕР_2 наступним чином:

- 15.09.2021 року виплачено кошти в розмірі 321263,80 грн.;

- 30.12.2021 року виплачено кошти двома виплатами в розмірі 603,02 грн. та 603,02 грн;

- 30.12.2021 року виплачено кошти в розмірі 91311,59 грн.

4.15. Тобто, з встановлених у справі обставин слідує, що відповідач провів повний розрахунок з позивачем після його звільнення зі служби поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

4.16. Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби (11.09.2021 року) остаточний розрахунок і такий було проведено лише 30.12.2021 року, суд вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а відтак, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу такий заробіток.

4.17. Обчислення середнього заробітку за час затримки при звільненні проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок №100).

4.18. Суд наголошує про відсутність спеціального законодавства, яке регулює обчислення середнього заробітку за час затримки при звільненні військовослужбовців з військової служби.

4.19. Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (далі - Порядок №100) вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

4.20. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку №100).

4.21. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

4.22. Так, відповідно до архівної відомості з січня 2021 року по грудень 2021 року Військовою частиною НОМЕР_2 загальна сума виплаченого позивачу грошового забезпечення за період липень-серпень 2021 року, тобто останні два місяці, що передували звільненню, становить 41474,06 грн. (20737,03 грн. + 20737,03 грн).

Таким чином, розмір середньоденного грошового забезпечення (середнього заробітку) позивача перед його звільненням з військової служби становить 668,94 грн (41474,06 грн/62 дні).

4.23. Позивачем заявлено період затримки при звільненні з 12.09.2021 року (першого дня після дня звільнення) по 29.12.2021 року (день, що передує дню, в якому здійснено повний розрахунок). Відтак, період затримки розрахунку при звільненні складає 109 календарних днів (78 робочих днів).

4.24. Однак, суд наголошує, що позивачеві належні суми виплачувалися частинами, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні належить визначати за період невиплати кожної із таких частин в силу покладання на роботодавця відповідальності за не своєчасний розрахунок при звільненні по належних працівнику конкретних сумах.

4.25. Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні по виплаті 15.09.2021 року кошів в розмірі 321263,80 грн. становить - 3 календарних дні (2 робочих дні). А тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби у даній частині складає 1337,88 грн (668,94 грн х 2 р.д.).

4.26. Період затримки розрахунку при звільненні по виплаті 30.12.2021 року коштів в розмірі 603,02 грн., 603,02 грн. та 91311,59 грн. становить - 109 календарних дні (78 робочих днів). А тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби у даній частині складає 52177,32 грн (668,94 грн х 78 р.д.).

4.27. Сумарно середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби складає 53515,20 грн (1337,88 грн +52177,32 грн).

Щодо доводів відповідача в частині зменшення розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільнені.

4.28. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року №821/1083/17 вказала про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

4.29. Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

4.30. Судом встановлено, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 53515,20 грн, що є значно меншою, ніж сума проведеного з позивачем повного розрахунку, яка в сукупності становить 413781,43 грн.

4.31. Відтак, з огляду на обставини справи та вищевказані Великою Палатою Верховного Суду критерії, з огляду на які розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, підлягає зменшенню, суд у цій справі вважає, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яка підлягає виплаті позивачу, відповідає умовам співмірності.

V. ВИСНОВКИ СУДУ

5.1. Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а згідно частини 2 цієї статті Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

5.2. Аналізуючи матеріали адміністративної справи у своїй сукупності, суд вважає, що цей позов підлягає задоволенню, оскільки відповідачем протиправно не проведено з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби, чим порушено його право на належне грошове забезпечення.

5.3. Суд зазначає, що інші доводи сторін, наведені у заявах по суті справи, вищезазначених висновків суду не спростовують.

VІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

6.1. Статтею 139 КАС України вирішено питання розподілу судових витрат. Зокрема, відповідно до її частини 1 при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. В силу частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

6.2. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 коп., що підтверджується квитанцією №5981-4662-7146-6797 від 27.01.2022 року.

8.3. Оскільки, позов задоволено повністю, суд стягує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 992,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-77, 90, 241-246, 250 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державного регіонального управління (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державного регіонального управління (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного розрахунку у зв`язку із звільненням з військової служби.

3. Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Західного регіонального управління Державного регіонального управління (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період із 12.09.2021 року по 29.12.2021 року у сумі 53515 (п`ятдесят три тисячі п`ятсот п`ятнадцять) грн 20 коп.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державного регіонального управління (військова частина НОМЕР_2 ) судові витрати у вигляді сплаченого згідно квитанції №5981-4662-7146-6797 від 27.01.2022 року судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач - НОМЕР_1 прикордонний загін Західного регіонального управління Державного регіонального управління (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4).

Суддя О.В. Анісімов