Справа № 520/24125/21
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2023-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 р. Справа № 520/24125/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2022, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 13.06.23 по справі № 520/24125/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України ( далі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України від 01.03.2021 року №0-2023.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2022 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, від 01.03.2021 року №0-2023.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що спірний об`єкт нежитлової нерухомості не може вважатися господарською (присадибною) будівлею, а тому до нього не можуть застосовуватись пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Позивач правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомості, а саме: нежитлової будівлі - конюшні, загальною площею 488,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21.10.2021 №280505907 (а.с. 32).

ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності, що не заперечується сторонами.

01.03.2021 року ГУ ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України відносно майна ОСОБА_1 у вигляді нежитлової будівлі, конюшні, загальною площею 488,2 кв.м., прийняло податкове повідомлення-рішення №0-2023 про визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік у розмірі 10568,11 грн (а.с. 7).

Відповідно до розрахунку сума податку була розрахована із загальної площі будівлі, що перебуває у власності заявника 488,2 кв.м., зі ставкою податку у 2020 році 0,5% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2020 року (4723,00 грн) відповідно до рішення ХХХІІІ сесії Мереф`янської міської ради VІІІ скликання від 26.06.2019 року «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, від`ємне від земельної ділянки на 2020 рік, на території Мереф`янської міської ради», з розрахунку 12 кількості місяців у році, 11 кількості місяців, за які нараховано податок (((488,2*(0,5%*4723))/12)*11).

Вказане податкове повідомлення-рішення отримано позивачем особисто 30.08.2021 року.

Не погодившись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням контролюючого органу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обгрунтованості.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч.1 ст.68 Конституції України також встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Згідно з ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є ПК України.

Згідно з пп. 265.1.1 п. 265.1 ст. 265 ПК України (у редакції, чинній з 01.01.2015), податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовим елементом податку на майно, який в силу приписів підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 цього Кодексу належить до місцевих податків.

Підпунктом 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

За правилом п.266.5.1 ст.266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Отже, для справляння податку у порядку ст.266 Податкового кодексу України визначальними кваліфікуючими ознаками кожного окремого об`єкту нерухомого майна як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є: 1) тип (тобто категорія будівлі) об`єкта; 2) місце розташування об`єкта (тобто адреса будівлі), 3) площа об`єкта.

За приписами пунктів 14.1.129 та 14.1.129-1 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

Відповідно до положень п.п.266.3.2 ст.266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом п.п.266.4.2 п. 266.1 ст.266 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п.266.6.1 ст.266 Податкового кодексу України).

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області від 25.03.2016 року «Про добровільне об`єднання територіальних громад» Мереф`янська міська рада об`єдналася у Мереф`янську міську об`єднану територіальну громаду, до якої увійшло, зокрема, і селище Селекційне (а.с. 8).

Відповідно до рішення ХХХІІІ сесії Мереф`янської міської ради VІІІ скликання від 26.06.2019 року «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік, на території Мереф`янської міської ради» установлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік, згідно з додатком 1, та затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік (далі за текстом Положення) ( а.с. 9-31).

Так, згідно з додатку 1 до вказаного рішення встановлено ставку податку за 1 кв.м господарських (присадибних) будівель (сараїв, хлівів, літних кухонь, майстерень, вбиралень, погребів, навісів, котелень, бойлерних та інших об`єктів нежитлової (некомерційної) нерухомості) на рівні 0,00% розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п. 1.1, п. 1.2 Положення об`єкти житлової нерухомості будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки; об`єкти нежитлової нерухомості будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про особисте селянське господарство» до майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, належать земельні ділянки, жилі будинки, господарські будівлі та споруди, сільськогосподарська техніка, інвентар та обладнання, транспортні засоби, сільськогосподарські та свійські тварини і птиця, бджолосім`ї, багаторічні насадження, вироблена сільськогосподарська продукція, продукти її переробки та інше майно, набуте у власність членами господарства в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 381 Цивільного кодексу України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Матеріалами справи підтверджується, що спірний об`єкт нерухомості нежитлова будівля, конюшня, загальною площею 488,2 кв.м., знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №159422 від 05.12.2011 року, земельна ділянка, на якій розташований об`єкт нерухомості нежитлова будівля, конюшня, загальною площею 488,2 кв.м., має площу 2,00 га та має цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства» (а.с. 34).

Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що ОСОБА_1 не має статусу підприємця та не використовує вказаний об`єкт нерухомості у підприємницькій діяльності.

Із матеріалів справи вбачається,що при обрахуванні позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік та винесенні спірного податкового повідомлення - рішення сума податку була розрахована із загальної площі будівлі, що перебуває у власності заявника 488,2 кв.м., зі ставкою податку у 2020 році 0,5% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2020 (4723 грн) відповідно до рішення ХХХІІІ сесії Мереф`янської міської ради VІІІ скликання від 26.06.2019 року «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, від`ємне від земельної ділянки на 2020 рік, на території Мереф`янської міської ради», з розрахунку 12 кількості місяців у році, 11 кількості місяців, за які нараховано податок (((488,2*(0,5%*4723))/12)*11).

Як правомірно враховано судом першої інстанції спірний об`єкт нерухомості за всіма ознаками є господарською (некомерційною) будівлею, частиною садиби, використовується у некомерційних цілях для ведення особистого селянського господарства, то ставка податку на нерухоме майно, від`ємне від земельної ділянки на 2020 рік, відповідно до рішення ХХХІІІ сесії Мереф`янської міської ради VІІІ скликання від 26.06.2019 року, повинна становити на рівні 0,00% розміру мінімальної заробітної плати.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що застосування контролюючим органом при обчисленні розміру податку ставки в 0,5% до вказаного об`єкту (нежитлова будівля, конюшня, загальною площею 488,2 кв.м.,) є неправомірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у ст. 2 КАС України.

Під час апеляційного розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достовірних доказів на підтвердження правомірності своїх дій при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для його скасування.

Доводи апеляційної скарги висновків колегії суддів не спростовують.

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Ураховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду цієї справи рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, тому відсутні правові підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2022 по справі № 520/24125/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова