Справа № 300/2179/23
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2023-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" червня 2023 р. справа № 300/2179/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання провести перерахунок і виплату підвищення до пенсії починаючи з 17.02.2023, та зобов`язання здійснити з 27.02.2023 перерахунок стажу роботи, за час перебування у засланні з 16.03.1950 по 07.02.1957, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також відповідач, Головне управління ПФУ в області, Управління, орган пенсійного забезпечення) про визнання протиправними дій, зобов`язання провести перерахунок і виплату підвищення до пенсії починаючи з 17.02.2023, та зобов`язання здійснити з 27.02.2023 перерахунок стажу роботи, за час перебування у засланні з 16.03.1950 по 07.02.1957.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач протиправно, в порушення вимог чинного законодавства, відмовив ОСОБА_1 :
- у здійсненні перерахунку та виплати підвищення до пенсії з 27.02.2023 згідно з пунктом "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-XII (надалі по тексту також Закон №1788-XII), в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком;
- у проведенні перерахунку стажу роботи позивача за час перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у відповідності до статті 58 Закону №1788-XII як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 16.03.1950 по 07.02.1957 на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років".
Так, за доводами ОСОБА_1 , він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV (надалі по тексту також Закон №1058-IV) та надбавку до пенсії у розмірі 43,52 гривень, як член сім`ї реабілітованих осіб на підставі постанови Кабінету Міністрів України за №654 від 16.07.2008 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян" (надалі по тексту також Постанова №654). Позивач, 17.02.2023 звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії з врахуванням надбавки 25% від мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, а 27.02.2023 із заявою про зарахування в трикратному розмірі до стажу роботи період перебування на спецпоселенні. Втім, відповідач відмовив позивачу у перерахунку стажу роботи у трикратному розмірі, оскільки стаття 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" не поширюється на громадян, які були примусово переселеними (не були притягнуті до кримінальної відповідальності, не перебували під вартою, не відбували покарання в місцях позбавлення волі та засланні, а також на примусовому лікуванні). Також відмовлено позивачу у проведення перерахунку пенсії з врахуванням надбавки 25% від мінімальної пенсії за віком з тих підстав, що позивачу до пенсії за віком виплачується надбавка в розмірі у розмірі 43,52 гривень, як член сім`ї реабілітованих осіб на підставі Постанови №654.
Однак, позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки він перебував на спецпоселенні в Лазовському районі Хабаровського краю, будучи виселеним разом з батьками та іншими членами сім`ї. Тобто, за визначенням статті 11 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" за №962-ХІІ від 17.04.1991 (надалі по тексту також Закон №962-ХІІ) позивач перебував в засланні, оскільки мало місце примусове переміщення з місця проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення. При цьому законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.
В частині відмови у проведення перерахунку пенсії з врахуванням надбавки 25% від мінімальної пенсії за віком, то на переконання позивача у спірному випадку, слід виходити із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено. А тому, слід керуватися нормами Закону №1788-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не Постановою №654, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону. Водночас позивач відзначив, що його було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи, відтак, він має право на підвищення призначеної пенсії на 50 відсотків пенсії за віком, а не 25 відсотків. З наведених підстав ОСОБА_1 просив позов задовольнити повністю.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.05.2023 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Одночасно судом витребувано у сторін докази необхідні для розгляду даної адміністративної справи (а.с.19-20).
Як стверджує відповідач, згідно статті 11 Закону №962-ХІІ репресована особа це особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї це, поряд з іншими, чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом. При цьому, згідно з положеннями статті 12 Закону №962-ХІІ реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів. Статтею 2 Закону №962-ХІІ формою репресії визнано вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР. Направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв`язках з так званими "ворогами народу", у приналежності до політичних партій тощо. Зважаючи на викладене, відповідач вважає позивача таким, що не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи та є особою, який має пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на України". Разом з цим, відповідач вказав на невідповідність позовних вимог ОСОБА_1 положенню пункту "г" статті 77 Закону №1788-ХІІ, оскільки законом передбачене підвищення членам сімей репресованих осіб, яких було примусово переселено на 25 процентів мінімальної пенсії за віком, а позивач зазначає 50 процентів.
Крім того, відповідач заперечив вимоги позивача щодо зарахування в трикратному розмірі до стажу роботи період перебування на спецпоселенні, оскільки позивач у період перебування у спецпоселенні був малолітньою особою. Відповідно у цей період трудового стажу не набував, а тому правові підстави для пільгового обчислення періоду знаходження позивача на спецпоселенні відсутні та позовні вимоги в цій частині є не обґрунтованими. Просив відмовити в задоволенні позову.
Позивач, у свою чергу, подав суду відповідь на відзив на позовну заяву від 17.05.2023 та письмові пояснення від 16.05.2023, реєстрацію яких із відповідними доказами, здійснено 16.05.2023 і 17.05.2023 (а.с.46-49, 50-53, 54-57). Обґрунтовуючи заперечення щодо відзиву на позов, ОСОБА_1 , серед іншого стверджує, що він є репресованою собою, оскільки був на засланні (примусово переміщений разом з іншими членами сім`ї з місця проживання на спецпоселення в певній місцевості, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення) та в подальшому був реабілітований. Відтак, позивач вважає себе реабілітованою особою, що підтверджується відповідним посвідченням реабілітованого, яке є безстроковим. При цьому позивач зауважив, що його було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи, відтак, вважає, що має право на підвищення призначеної пенсії на 50 відсотків пенсії за віком, а не 25 відсотків.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши адміністративний позов, відзив на позовну заяв, відповідь на відзив, додаткові пояснення, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з врахуванням підвищення до пенсії примусово переселених членів сім`ї (реабілітованих) у розмірі 43,52 гривень на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 за №654 "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян", що підтверджується протоколом розпорядженням №106472 від 15.07.2002 (а.с.30), поясненнями позивача, наведеними у позовній заяві (а.с.1) та не заперечується відповідачем (зворотній бік а.с.25).
Так, позивач є особою з інвалідністю І групи, свідченням чого є пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 (№ НОМЕР_2 ) від 18.01.2017, та згідно "посвідчення реабілітованого" серії Фв №0443 від 28.09.2011 має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" (а.с.9).
Згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_3 від 16.06.1955 батьками позивача є: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.10).
17.02.2023 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою від 14.02.2023 про перерахунок пенсії згідно Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" з врахуванням надбавки 25% від мінімальної пенсії за віком (а.с.12).
Листом від 15.03.2023 за №1684-1364/Л-02/8-0900/23 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для здійснення такого перерахунку, оскільки позивачу до пенсії за віком виплачується надбавка в розмірі у розмірі 43,52 гривень, як члену сім`ї реабілітованих осіб на підставі Постанови №654 (а.с.14-15).
ОСОБА_1 27.02.2023 знову звернувся до відповідача із заявою від 27.02.2023, в якій просив здійснити перерахунок стажу із врахуванням в трикратному розмірі до загального стажу роботи період перебування на спецпоселенні (а.с.13).
Втім, орган пенсійного фонду, листом від 24.03.2023 за №2066-1672/Л-02/8-0900/23 відмовив позивачу у перерахунку стажу роботи у трикратному розмірі (а.с.16), оскільки стаття 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" не поширюється на громадян, які були примусово переселеними (не були притягнуті до кримінальної відповідальності, не перебували під вартою, не відбували покарання в місцях позбавлення волі та засланні, а також на примусовому лікуванні).
ОСОБА_1 , вважаючи протиправною відмову відповідача у здійсненні перерахунку та виплати підвищення до пенсії згідно з пунктом "г" частини 1 статті 77 Закону №1788-XII), в розмір 50 % мінімальної пенсії за віком та у проведенні перерахунку стажу роботи позивача за час перебування у засланні, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у відповідності до статті 58 Закону №1788-XII як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 16.03.1950 по 07.02.1957 на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років", звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.
Статтею 1 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.
Статтями 3, 4 Закону №962-XII, у редакції до 05.05.2018, постановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.
Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Згідно із частиною 1 статті 6 Закону №962-XII, у вищевказаній редакції, реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону " Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ.
Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ.
Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вищевказаного Закону слідує, що частина 1 статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" із змінами, внесеними Законом №2325-VIII, передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.
Відповідно до статті 6 Закону №962-XII реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962-XII, про що свідчить "посвідчення реабілітованого" серії Фв №0443 від 28.09.2011 (а.с.50).
Відповідно до пункту "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом №1788-ХІІ. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.
Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови №654, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постановах від 09.04.2020 у справі №446/1525/16-а, від 04.03.2020 у справі №446/1566/16-а, від 16.01.2020 у справі №446/1535/16-а, від 24.10.2019 у справі №446/1526/16-а, від 02.10.2019 у справі №446/1542/16-а.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
Отже, ОСОБА_1 є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає йому право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту "г" частини 1 статті 77 Закону №1788-XII. Наявність такого права гарантується статтею 46 Конституції України.
При цьому суд зауважує, що позивача було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи.
Позивач відповідно до пункту 4 Постанови №654 отримує підвищення до пенсії в сумі 43,52 гривень, що підтверджується листом відповідача від 15.03.2023 за №1684-1364/Л-02/8-0900/23 (а.с.14-15), і не заперечується сторонами.
З огляду на викладене, підвищення до пенсії, яке виплачується позивачу в обсягах, визначених Постановою №654, а саме в розмірі 43,52 гривень, - суперечить Закону №1788-XII, який має вищу юридичну силу та звужує права позивача в частині розміру суми, що підлягає виплаті реабілітованим громадянам.
Відтак, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" частини 1 статті 77 Закону № 1788-XII, із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, оскільки таку визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не членом сім`ї такої особи.
Однак в контексті обставин цієї справи судом встановлено, що позивач, звертаючись до органу пенсійного забезпечення із заявою від 14.02.2023 ставив питання про перерахунок пенсії (а.с.12): 1) згідно Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні"; 2) з врахуванням надбавки саме у розмірі 25% від мінімальної пенсії за віком (як члену сім`ї репресованої особи), а не 50% від мінімальної пенсії за віком (репресованої особи).
Водночас у адміністративному позові, позивач ставить вимогу про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і виплату пенсії згідно з пунктом "г" частини 1 статті 77 Закону №1788-XII, в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, оскільки не погоджується із надбавкою у розмірі 25% від мінімальної пенсії за віком, члену сім`ї репресовано особи.
У даному в випадку, суд зазначає, що відповідач відмовляючи позивачу у здійсненні перерахунку його пенсії відповідно до Закону №1788-XII, вказував на відсутність підстав для такого перерахунку саме у розмірі 25% від мінімальної пенсії за віком, як члену сім`ї репресовано особи. Тобто, відповідач не розглядав звернення позивача про проведення перерахунку пенсії відповідно до Закону №1788-XII в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, оскільки таке не заявлялось останнім.
В контексті вказаного слід зважати на те, що саме на відповідача як на орган пенсійного забезпечення законодавством покладено функції із призначення і виплати як пенсій так і доплат чи підвищень до них.
У спірному випадку позивач не спонукав (не звертався до) відповідача як належного органу, на якого законом покладено відповідні повноваження вирішувати порушені позивачем питання, до вчинення дій/прийняття рішень щодо призначення і виплати пенсії згідно з пунктом "г" частини 1 статті 77 Закону №1788-XII в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком
А отже, встановлені обставини свідчать про відсутність з боку органу пенсійного фонду вчинення дій/прийняття рішень, якими б відмовив позивачу у перерахунку пенсії останнього відповідно до Закону №1788-XII в розмірі саме 50% мінімальної пенсії за віком.
Варто мати на увазі, що суд не може собою і своєю процесуальною діяльністю підміняти інший державний орган чи суб`єкт владних повноважень та виконувати за останнього покладені на нього функції та завдання.
Судова процедура захисту порушеного права полягає у вирішення спору, який виникає між сторонами в ретроспективі, а у досліджуваному випадку такий спір ще не виник, незважаючи на те, що суд констатував відповідне право позивача. Таке право чи його відновлення реалізовується громадянами у встановленому порядку тим органом, на який законом покладено відповідний обов`язок (функції/повноваження), а у випадку протиправної відмови у його виконанні, суд також у встановленому порядку реалізовує свою власну функцію відновлює порушене право, визнаючи протиправною поведінку суб`єкта владних повноважень, яка мала до звернення до суду і зобов`язує останнього вчинити/здійснити те, що він повинен вчинити в силу закону.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
При цьому, предмет спору характеризується як сукупність складових, до яких входить : право громадянина (особи), гарантоване законом; обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо забезпечення реалізації такого права відповідного громадянина; дотримання/не дотримання громадянином відповідної процедури щодо реалізації чи відновлення свого права та виконання/не виконання суб`єктом владних повноважень обов`язку, який є складовою функцій та повноважень, визначених законом.
Відсутність предмету спору чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
З огляду на вказане, вимога позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії згідно з пунктом "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком, не підлягає до задоволення в межах спірних правовідносин.
В частині позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи позивача як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до статті 58 Закону №1788-XII та зобов`язати здійснити перерахунок стажу роботи у потрійному розмірі за час заслання з 16.03.1950 по 07.02.1957, то суд зазначає наступне.
За визначенням статті 11 Закону №962-XII заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.
Згідно із частиною 1 статті 6 Закону №962-XII в редакції з 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
Також статтею 58 Закону №1788-XII в редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.
Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.
При цьому доводи відповідача про те, що стаття 58 Закону №1788-XII не поширюється на громадян, які перебували на спецпоселенні, є помилковими твердженнями та ґрунтуються на неправильному тлумаченні вищевказаних норм чинного законодавства.
У відповідності до положень чинного законодавства, які регламентують діяльність органів ПФУ, останні не вправі змінювати, тлумачити на свій розсуд чи в будь-який інший спосіб коригувати рішення відповідних компетентних органів, які прийняті на виконання Закону №962-XII, навіть у випадку, коли такі рішення породжують відповідні обов`язки для пенсійних органів.
Водночас такі довідки містить відомості про звільнення із спецпоселення: ОСОБА_2 (батька позивача), ОСОБА_3 (матір позивача), ОСОБА_4 (сестру позивача) 7 лютого 1957 року, а ОСОБА_5 (сестру позивача) 3 березня 1958 року.
Таким чином у вказаних довідках не зазначено позивача, як такого що звільнений із спецпоселення із вищезазначеними особами, в тому числі з 7 лютого 1957 року.
Окрім того, виходячи із змісту довідки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області від 17.05.2023 за №19/108/05/13-2023 (а.с.60), долученої позивачем в ході розгляду даної адміністративної справи, ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_6 на персональному обліку спецпоселення не перебували.
Важливо відмітити те, що згідно виписки із трудової книжки позивача, ОСОБА_1 в період з 01.09.1955 по 15.07.1957 навчався у Залізничному училищі №3 м. Станіслава (а.с.36) Такий запис вчинений на підставі атестата №1400 від 20.07.1957, який також міститься записи про навчання позивача в період з 01.09.1955 по 15.07.1957 (а.с.34).
Таким чином, вищевказані документи ставлять під сумнів фактичне перебування позивача у засланні до 7 лютого 1957 року, та й взагалі спростовують таку обставину.
При цьому позивач в адміністративному позові свідомо ставить вимогу про зарахування стажу роботи у потрійному розмірі за час заслання з 16.03.1950 по 07.02.1957, знаючи, що в період з 01.09.1955 по 15.07.1957 навчався у Залізничному училищі №3 м. Станіслава.
Такі дії позивача, на переконання суду, містять ознаку явного зловживання процесуальними правами, оскільки спрямовані на введення суду в оману.
У спірних правовідносинах має особливе значення встановлення обставини про "час заслання" (частина 1 статті 6 Закону №962-XII і статтею 58 Закону №1788-XIІ), яка включає в себе чітку і зрозумілу, підтверджену належними доказами календарну дату початку та припинення такого заслання. В матеріалах справи відсутні докази з яких суд може встановити дату припинення заслання чи повернення із заслання.
Суд не може ґрунтувати і мотивувати свої рішення на припущення, а відтак відсутність дати повернення чи звільнення із заслання не дозволяє суду встановити чіткий, вірний і достовірний період - "час заслання".
З огляду на вказане, беручи до уваги докази, які свідчать про відсутність позивача на персональному обліку спецпоселення, навчання позивача у Залізничному училищі №3 м. Станіслава у період, який у позові ОСОБА_1 висвітлює, як період його спецпоселення, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не відповідають фактичним обставинам справи, відповідно не дають суду можливості визначити конкретний термін перебування позивача в засланні.
Позивач не надав суду жодного доказу на спростування відомостей, зазначених у вище коментованих документах, в тому числі не визначив конкретного періоду перебування у засланні (який б відповідав матеріалам справи), для можливості врахування такого стажу роботи, як реабілітованій особі, у потрійному розмірі за час заслання.
Окрім цього суд зважає й на те, що в розумінні визначення "заслання", сформованого в статті 11 Закону №962-XII, його складовою є "встановлення обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення". Як свідчать матеріали справа в період "час заслання", який позивач просить зарахувати в потрійному розмірі до стажу для перерахунку пенсії, входить період навчання в місті Івано-Франківську, тобто не в "Лазовському районі Хабаровського краю".
Незважаючи на вказане, суд не заперечує наявність у позивача права на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", встановлені "посвідченням реабілітованого" серії Фв №0443 від 28.09.2011.
Позивач не позбавлений права на з`ясування у компетентних органах відповідних обставин (витребування необхідної інформації) щодо чіткого періоду "часу заслання" та реалізувати у встановленому порядку своє право, визначене частиною 1 статті 6 Закону №962-XII та статтею 58 Закону №1788-XIІ.
Згідно з вимогами частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, з урахуванням предмета спору, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.
Зважаючи на висновок суду про відмову у задоволенні позову та відсутність доказів понесення відповідачем будь-яких витрат, пов`язаних з розглядом справи, судові витрати розподілу не підлягають.
Сторонами не подано до суду будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.
На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), АДРЕСА_1 ;

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20551088), вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018.

Суддя Чуприна О.В.