Справа № 560/5186/22
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2023-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/5186/22

Головуючий у 1-й інстанції: Гнап Д.Д.

Суддя-доповідач: Шидловський В.Б.

05 червня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Курка О. П. Боровицького О. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління Держпраці у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Держпраці у Хмельницькій області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління Держпраці у Хмельницькій області від 25.03.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів 04 березня 2021 року на підставі п.4 ч.1 ст.84 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного кримінального правопорушення та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Хмельницькій області;

- зобов`язати Управління Держпраці у Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 2 липня 2018 року по час вирішення справи судом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом начальника Управління Держпраці у Хмельницькій області від 25.03.2021 позивача звільнено з посади головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно - правових актів 04 березня 2021 року на підставі п.4 ч.1 ст.84 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із набранням законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного кримінального правопорушення та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави. Вважає, що наказ є протиправним, оскільки постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 04 березня 2021 року скасовано, відтак вирок Хмельницького міськрайонного суду не набрав законної сили. На переконання позивача, дані обставини вказують на його звільнення без законної на те підстави.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Держпраці у Хмельницькій області від 25 березня 2021 року за № 36-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів 04 березня 2021 року на підставі п.4 ч.1 ст.84 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного кримінального правопорушення та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Хмельницькій області.

Стягнуто з Управління Держпраці у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.01.2022 року до дня поновлення на роботі у розмірі 86460,89 (вісімдесят шість тисяч чотириста шістдесят) грн 89 коп.

Рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач та відповідач подали апеляційні скарги, в яких посилалися на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Так, позивач в своїй апеляційній скарзі вказав на помилковість обрахунку судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та необґрунтованість висновків щодо відсутності підстав для стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідач в своїй апеляційній скарзі зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця, за вчинення умисного злочину є самостійною, достатньою і безумовною підставою для припинення державної служби і звільнення з посади державної служби за п.4 ч.1 ст.84 Закону України "Про державну службу". Крім того, апелянт наполягає, що на момент прийняття оскаржуваного наказу керівник Управління Держпраці у Хмельницькій області діяв на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного наказу є помилковим.

Сторони правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу відповідача - задовольнити повністю, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що вироком Хмельницького міськрайонного суду від 09 жовтня 2020 року по справі №677/450/18 ОСОБА_1 засуджено за ч.3 ст.368 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 5 років з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади чи займатись такою діяльністю на строк до 1 року, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 04 березня 2021 року по справі №677/450/18 вирок першої інстанції залишено без змін.

Наказом від 25.03.2021 №36-К Управління Держпраці у Хмельницькій області звільнило ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно - правових актів 04 березня 2021 року на підставі п.4 ч.1 ст.84 Закону України "Про державну службу", набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного кримінального правопорушення та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави.

Постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року по справі №677/450/18 ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 04 березня 2021 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вважаючи наказ про звільнення протиправним, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент розгляду даної справи відсутні обставини, які слугували підставою для звільнення позивача з посади головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно - правових актів 04 березня 2021 року на підставі п.4 ч.1 ст.84 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із набранням законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного кримінального правопорушення та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави. Відтак, наявні підстави для скасування оскаржуваного наказу, поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції прийшов до переконання, що позивач не надав документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки), а тому в задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу необхідно відмовити.

Колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року № 889-VIII (з наступними змінами та доповненнями, в редакції Закону станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №889) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Положеннями ст.4 Закону №889 передбачено, що державна служба здійснюється зокрема із дотриманням такого принципу, як доброчесність - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.83 того ж Закону державна служба припиняється у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону).

Пунктом 4 ч.1 ст.84 Закон №889 встановлено, що підставами для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням є набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного злочину та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави.

За приписами ч.2 ст.84 Закону №889 у випадках, зазначених у п.п.1-4, 6 ч.1 цієї статті, суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, - у порядку, визначеному статтею 32 цього Закону.

Відповідно до ст.63 Конституції України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно із ст.17 Кримінального процесуального кодексу України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до ст.532 Кримінального процесуального кодексу України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги відповідача стосовно правомірності винесення оскаржуваного наказу, колегія суддів враховує наступне.

Із матеріалів справи слідує, що вироком Хмельницького міськрайонного суду від 09 жовтня 2020 року по справі №677/450/18, залишеним без змін ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 04 березня 2021 року, ОСОБА_1 засуджено за ч.3 ст.368 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 5 років з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади чи займатись такою діяльністю на строк до 1 року, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла.

У своїй апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що на момент прийняття оскаржуваного наказу (25.03.2021), керівник Управління Держпраці у Хмельницькій області керувався імперативною нормою ч.2 ст.84 Закону №889 щодо обов`язку звільнити державного службовця у зв`язку із набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного злочину та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що наявність обвинувального вироку суду, який набрав законної сили щодо державного службовця за вчинення умисного злочину та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави є підставою для застосування п.4 ч.1 ст.84 Закону України "Про державну службу", про що зазначено Верховним Судом у постанові від 24 грудня 2020 року по справі № 822/3013/17.

Відтак, колегія суддів приходить до переконання, що наказ начальника Управління Держпраці у Хмельницькій області від 25.03.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів 04 березня 2021 року на підставі п.4 ч.1 ст.84 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного кримінального правопорушення та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави винесений за наявності достатніх правових підстав і підстави для його скасування відсутні.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги ту обставину, що постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року по справі №677/450/18 ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 04 березня 2021 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у межах даної справи позивач оскаржує виключно наказ начальника Управління Держпраці у Хмельницькій області від 25.03.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів 04 березня 2021 року на підставі п.4 ч.1 ст.84 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного кримінального правопорушення та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави.

В той же час, можлива відмова відповідача щодо можливості його поновлення на посаді у зв`язку із відсутністю обставини, які слугували підставою для звільнення позивача з посади головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, занятість та інших нормативно - правових актів на підставі п.4 ч.1 ст.84 Закону України "Про державну службу" не є предметом даної справи.

Слід також зазначити, що з наявних у справі доказів неможливо достеменно встановити, що позивач звертався до відповідача з відповідною вимогою про поновлення на роботі, оскільки в матеріалах справи відсутня відповідна заява, а з наявної у справі відповіді Управління Держпраці у Хмельницькій області від 17.02.2022 №614/22 слідує, що відповідач повідомив про непідтвердження відповідними доказами необхідність поновлення позивача на посаді, оскільки додана до адвокатського запиту постанова Верховного Суду від 26.01.2022 не містить інформації про те, що вона стосується саме ОСОБА_1 (а.с. )

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, а відтак висновки суду першої інстанції про наявність підстав для скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ґрунтуються на помилковому трактуванні норм матеріального та процесуального права та не враховують дійсних обставин справи.

Зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції визнано правомірним оскаржуваних наказ, то доводи апеляційної скарги позивача щодо помилковості обрахунку судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та наявності підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, з урахуванням правових наслідків, передбачених ч.2 ст.235 КЗпП України та ст.139 КАС України, відхиляються за безпідставністю.

Положення ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно із ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

апеляційну скаргу Управління Держпраці у Хмельницькій області задовольнити повністю.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 березня 2023 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Курко О. П. Боровицький О. А.