Справа № 160/5077/23
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2023 року Справа № 160/5077/23
15 березня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через канцелярію надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергомакс» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати неправомірними дії Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо відмови у прийнятті податкової звітності;
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що подав відповідачу 2 уточнюючі декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідачем в електронній формі вони були прийняті, однак згодом відповідач надіслав позивачеві листа, в якому зазначав, що подані документи не вважаються податковими деклараціями, оскільки найменування платника не відповідає інформації в базах даних ДПС України.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/5077/23 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
27 квітня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що надані позивачем 29.07.2022 року уточнюючі декларації не відповідають ст. 48 Податкового кодексу України, а тому не вважаються податковою звітністю (п. 48.7. ст. 48 Податкового кодексу України). 04.08.2022 року такі уточнюючі податкові декларації не визнано як податкова звітність, про що позивача повідомлено листом. Зазначає, що згідно п. 48.3. ст. 48 Податкового кодексу України місцезнаходження платника податків є обов`язковим реквізитом, а форма податкової декларації передбачає обов`язкове заповнення податкової адреси. Отже, декларації складено з порушеннями норм п. 48.8 ст. 48 Податкового кодексу України, відповідно до п. 48.7. вони не вважаються податковими деклараціями.
03 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він наголошує на тому, що при поданні уточнюючих податкових декларацій усі норми Податкового кодексу України були дотримані.
10 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшло заперечення. в якому відповідач повторо зазначає, що в п. 3 уточнюючих податкових декларацій відображена інформація про платника, яка не відповідає інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.
16 травня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла відповідь на заперечення відповідача, в яких позивач наголошує на відсутності письмових доказів на підтвердження обґрунтованого неприйняття податкової звітності позивача.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Позивачем подано податкову декларацію №3, розрахунок №1 у частині об`єктів нежитлової нерухомості, якою визначено суму податкового зобов`язання за 2022 рік - 398181,11 грн.
Позивачем подано податкову декларацію №6, розрахунок №1 у частині об`єктів нежитлової нерухомості, якою визначено суму податкового зобов`язання за 2022 рік - 141147,18 грн.
Вважаючи таку відмову відповідача у прийнятті податкової звітності протиправною позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підпунктом 14.1.56-2 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що електронний кабінет - сукупність інформаційно-телекомунікаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, призначених для взаємодії між платниками податків та державними, у тому числі контролюючими, органами з питань реалізації прав та обов`язків, визначених цим Кодексом та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, та нормативно-правовими актами, прийнятими на підставі та на виконання цього Кодексу та інших законів, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Взаємодія реалізується через:
портальне рішення для користувачів - платників податків, робота в якому здійснюється он-лайн (через мережу Інтернет у режимі реального часу) та не вимагає обов`язкового використання спеціалізованого клієнтського застосування;
портальне рішення для користувачів - державних органів, у тому числі контролюючих;
програмний інтерфейс (API), що дає змогу реалізувати повноту функціоналу електронного кабінету;
інші засоби, бази даних, реєстри, що ведуться в електронному вигляді, інформаційні, телекомунікаційні, інформаційно-телекомунікаційні системи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику
Згідно пп. 16.1.3., 16.1.14. п. 16.1. ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний: подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; використовувати електронний кабінет для листування з контролюючими органами в електронній формі у разі подання звітності в електронній формі, а також після проходження електронної ідентифікації он-лайн в електронному кабінеті, крім платників податків, які відмовилися від використання електронного кабінету в порядку, встановленому цим Кодексом, та платників податків, які не визначили спосіб взаємодії із контролюючим органом.
Підпунктами 17.1.13., 17.1.14. п. 17.1. ст. 17 Податкового кодексу України визначено, що платник податків має право самостійно обирати спосіб взаємодії з контролюючим органом в електронній формі через електронний кабінет, якщо інше не встановлено цим Кодексом; реалізовувати через електронний кабінет права та обов`язки, передбачені цим Кодексом та які можуть бути реалізовані в електронній формі засобами електронного зв`язку.
Відповідно до п. 42.4., 42.6. ст. 42 Податкового кодексу України платники податків, які подають звітність в електронній формі та/або пройшли електронну ідентифікацію онлайн в електронному кабінеті, можуть здійснювати листування з контролюючими органами засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги". Для осіб, які є фінансовими агентами, листування з контролюючим органом в електронній формі є обов`язковим у випадках, визначених цим Кодексом. Електронний документообіг між платником податків та контролюючим органом здійснюється відповідно до цього Кодексу, законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги" без укладення відповідного договору.
Згідно п. 42-1.1. ст. 42-1 Податкового кодексу України електронний кабінет створюється та функціонує за такими принципами: повноти функціоналу - наявності такого інтерфейсу електронного сервісу, який забезпечує можливість реалізації прав та обов`язків платника податків, отримання документів, передбачених законодавством, та інформації, що стосується такого платника податків, онлайн (через Інтернет у режимі реального часу) або через програмний інтерфейс (АРІ), іншими засобами інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем; спрощення процедури взаємодії платників податків та контролюючого органу та прискорення електронного документообігу між ними.
Пунктом 42-1.2. ст. 42 Податкового кодексу України електронний кабінет забезпечує можливість реалізації платниками податків прав та обов`язків, визначених цим Кодексом та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, та нормативно-правовими актами, прийнятими на підставі та на виконання цього Кодексу та інших законів, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, в тому числі, шляхом: заповнення, перевірки та подання податкових декларацій, звітності до контролюючого органу.
Відповідно до п. 46.1. ст. 46 Податкового кодексу України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.
Пунктом 46.5. статті 46 Податкового кодексу України встановлено, що форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Відповідно до п. 48.1. ст. 48 Податкового кодексу України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.
Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.
Згідно п. 48.2. ст. 48 Податкового кодексу України обов`язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.
Пунктом 48.3. ст. 48 Податкового кодексу України передбачено, що податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити:
тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий);
звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація;
звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку);
повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами;
код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер;
реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);
місцезнаходження (місце проживання) платника податків;
найменування контролюючого органу, до якого подається звітність;
дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми);
інформація про додатки, що додаються до податкової декларації та є її невід`ємною частиною;
ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків;
підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).
Відповідно до п. 48.7. Податкового кодексу України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.
Згідно з пунктами 49.1., 49.2. Податкового кодексу України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків. Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.
Пунктом 49.3. ст. 49 Податкового кодексу України встановлено, що єдиною підставою для неприйняття податкової декларації засобами електронного зв`язку в електронній формі є недійсність кваліфікованого електронного підпису чи печатки такого платника податків, у тому числі у зв`язку із закінченням строку дії відповідного сертифіката відкритого ключа, за умови що така податкова декларація відповідає всім вимогам електронного документа, містить достовірні обов`язкові реквізити та надана у форматі, доступному для її технічної обробки.
Згідно п. 49.8. ст. 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.
Пунктом 49.9. ст. 49 Податкового кодексу України встановлено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.
Відповідно п. 49.10 ст. 49 Податкового кодексу України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від`ємного значення об`єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов`язань тощо) забороняється.
Згідно п. 49.13. ст. 49 Податкового кодексу України у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.
Розглядаючи спір по суті позовних вимог суд зазначає наступне.
Отже, за змістом зауваження відповідача стосується способу написання найменування позивача - вся назва великими літерами чи лише окремі слова з великої літери.
Суд зазначає, що зауваження такого змісту є необґрунтованим, оскільки жодним чином не впливає на можливість ідентифікації платника податку, достовірність та складність такої ідентифікації, а тому відмінність наявного характеру не може створювати жодних юридичних наслідків.
Суд зазначає, що за змістом зауваження відповідача стосується відсутності в адресі країни (України) та району міста Київ (Печерський), а також написання адреси великими літерами (крім країни).
Разом з цим, суд надає правову оцінку цьому зауваженню за змістом та зазначає, що воно є необґрунтованим, оскільки наявний формат написання місцезнаходження позивача є достатнім для можливості її однозначної ідентифікації та ототожнення з позивачем. Більш того, згідно абзацу 8 п. 48.3. ст. 48 Податкового кодексу України в податковій декларації міститься реквізит «місцезнаходження (місце проживання) платника податків», що за змістом відповідає адресі місцезнаходження з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. В свою чергу наведений відповідачем в своїх заявах по суті формат написання адреси відрізняється від адреси, яка вказана в зазначеному державному реєстрі (додатково передбачає район, скорочення та використання виключно великих літер (окрім країни).
Суд вказує, що відповідач всупереч ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України при відмові у прийнятті уточнюючих декларацій позивача діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження всупереч меті, з якою це повноваження надано, необґрунтовано, тобто з без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), недобросовісно, нерозсудливо, непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Відповідно, формальні за змістом зауваження відповідача до формату написання реквізитів є безпідставними, оскільки відповідні реквізити в декларації присутні, їх виклад відповідає вимогам законодавства та є достатнім для однозначної ідентифікації суб`єкта декларування та належності декларацій. При цьому самі декларації подані у спосіб, що однозначно ідентифікує декларанта.
Відповідно до п.2 та 4 ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо судового збору.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 5368,00 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій від 03.01.2023 року №3525 та №3526.
Суд зазначає, що за обставин цієї справи позивачем заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру, при цьому вимога про зобов`язання вчинити певні дії є похідною, а тому не є об`єктом справляння судового збору. В свою чергу відповідачем в цій справі щодо обох уточнюючих декларації позивача прийнято одну відмову, в зв`язку з чим судовий збір за заявлену позовну вимогу про визнання дій протиправними підлягав сплаті як за одну позовну вимогу. Отже, позивач мав сплатити судовий збір за одну позовну вимогу немайнового характеру в розмірі 2684,00 грн. Отже, позивачем надмірно сплачено судовий збір на суму 2684,00 грн.
З урахуванням викладено, згідно ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду в сумі 2684,00 грн підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Сума 2684,00 грн. є надмірно сплаченою та відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» може бути повернута позивачу ухвалою суду за його клопотанням з цього приводу.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко